Dita Saxová

Arnošt Lustig

Znění tohoto textu vychází z díla Dita Saxová tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Franze Kafky v Praze v roce 2010.

§

Text díla (Arnošt Lustig: Dita Saxová), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 26. 6. 2026.

Trojice přání Arnošta Lustiga

„Píšu povídky, v kterých hledám záhadu života, to nádherný přízemní, co člověka povznáší nad hvězdy, co ho sráží do pekel. Čím je člověk tím nejúžasnějším, co se ve vesmíru objevilo. Čím je dobrý, čím je horší…“

(Dobrý den, pane Lustig. Myšlenky o životě, 1999)

Mám radost, že ke 100. výročí narození spisovatele Arnošta Lustiga vzniká jubilejní elektronická edice jeho vybraných spisů ve zpracování týmu Městské knihovny v Praze v rámci projektu Praha město literatury.

Pro Arnošta Lustiga byla literatura „citovou pamětí člověka… vzrušujícím amalgámem v tom dobrodružství, kterému říkáme život“. A zároveň zastával názor, že „psaní je přitom zápas člověka s pamětí i zápas o krásu a ušlechtilost; zkušenost jednoho, která obohatí mnohé; příslib i varování, že co se stalo, by se mohlo stát znovu“.[1]

Své dílo věnoval „obětem židovské tragédie – šoa. A všem, kteří dovedou říct NE totalitním režimům. Těm, co dovedou rozlišovat mezi dobrem a zlem. Těm, co se dokáží rozhodnout. Pro koho slovo demokracie představuje nápravu chyb, životní styl“.[2]

V posledních letech přede mnou Arnošt Lustig, můj otec, odhalil svá tři přání. Zaprvé chtěl vdechnout duši těm, kteří se nenarodili pod šťastnou hvězdou. Zadruhé toužil, aby jeho příběhy byly krásné jako píseň. A zatřetí si přál, aby byl čten i za padesát let. Jsem přesvědčená, že Arnošt Lustig se bude číst, dokud literatura bude literaturou.

Eva Lustigová

spoluzakladatelka Nadačního fondu Arnošta Lustiga

7. 5. 2025

1. 1 Arnošt Lustig, Dobrý den, pane Lustig. Myšlenky o životě, 1999

2. 2 Ibid.

I

Budou naslouchat a nebudou rozumět.

— Věstník Židovské náboženské obce

Nejlepší zbraní proti ponorce je pořád ještě ponorka.

— Věstník Židovské náboženské obce

Všechno jde, když se chce,

za ruce se vezmeme

a na troskách ghetta budeme se smát…

— Z písně zpěváka zabitého v Terezíně 1942–1945

Když tě pronásleduje medvěd, budeš mít potíže s nepřítelem. Když medvěda zabiješ nebo mu utečeš, je to znamení, že obtíže překonáš.

— Snář, Praha 1948

Jaké je největší umění naší generace? Umění ztrácet!

— Z novin

1

Někdy se Ditě Saxové zdálo, že je nahá, a jindy, že zešílela. Sen se podobal mlze ve větru. Odcházel a zase se vracel. Když se probudila, zkoušela se usmát a přesvědčit se, že to byl jen sen. Kdo by ji v takovou chviličku viděl, věřil by, že je zdravá, a proto šťastná. Bála se jen, aby se jí nikdo nezeptal: „Čemu se směješ?“ Musela by odpovědět: „Život není to, co chceme, ale to, co máme.“

Občas ji ve snu přitahovala hloubka, jímala ji závrať, aniž se hnula. Také se jí zdálo, že líbá na rty jednoho z esesáků, který měl rovný nos, světlou pleť a plavé vlasy. Jak se mohla líbat ve snu se svým úhlavním nepřítelem? S vrahy jejich rodičů. Kde se to v ní bere?

Bylo příjemné si všechno zaznamenávat, ale jen v duchu, příležitostně a pouze něco. „Bohužel i bohudík,“ jak říkal správce Dívčího domova v Lublaňské, kde teď bydlela, pan Lev Goldblatt, „myšlenky jsou jako vítr a mlha.“

Kdyby se mohla holka každé jaro svléknout z kůže jako had, byla by na tom lepší?

Lágry, v kterých za války byla tři roky, se jí s odstupem propojily. Někdy si vzpomínala, jak musela stát nahá před vojáky Waffen SS, kteří se s pohrdáním pásli očima na jejím těle. Teď to bylo jiné. Jistě to bylo odlišné. Nemusela hledat v čem. Alespoň zvnějšku mohl člověk vypadat normálně. Stačilo na sebe dbát a pěkně se oblékat. Tolik věděla. A co nevěděla, si dovedla představit.

Poddůstojník z Frauenkonzentrationslageru v Auschwitz-Birkenau a po jeho vzoru Sturmmann Waffen SS Günther Zugschwert, bývalý zahradník a podkoní v dostihových stájích, tamtéž, dával k lepšímu: Dneska kytky, zítra seno, a díval se na komín, z kterého šlehal oheň a bafal kouř. Poručil jí párkrát, aby se svlékla, a některé z jejích sousedek nařídil, aby jí prohlédla šaty, jestli nejsou zavšivené. Eine Laus, dein Tod. Jedna veš, tvá smrt. Roztomilé německé říkanky. Oceňoval její tělo asi jako čarodějnice z pohádky o Jeníčkovi a Mařence.

Mohla se spokojit se svou svěží pletí a nedotknutým tělem, což každý nemohl. (Dovedla si představit, jak jednoho dne bude stát proti muži – se svým hladkým břichem a úzkým pasem, širokými, odpouštějícími boky, svolná jít až tak daleko, jak je nutné jít, až přijde její čas.)

Zdálo se jí, že má před sebou otcovu tvář. Pohlížel na ni přímo, svýma modrýma očima, které zvlhly a zrudly v koutcích, když měl starosti. Řekla: „Jak můžu vědět, co je pravda?“ Začal se ztrácet jako dým, kousek po kousku, představa tatínka se ztišila a rozplývala a Dita vykřikla: „Počkej!“, a otec zmizel. Po celou dobu zazníval valčík Johanna Strausse. Vzápětí spatřila jinou mužskou tvář a rozeznala, že to byl otec jejího kamaráda D. E.

Byl už dávno po smrti, jako její tatínek. Všichni byli už po smrti.

2

Sedm koček Isabely Goldblattové se plížilo domem v Lublaňské a správce, Lev Goldblatt, zvaný Bohužel i bohudík, je ani nepohřešoval. Mezi vzkazy, které našel odpoledne ve vitríně, bylo udání.

Správce Goldblatta zarazily podrobnosti. Udavačka oznamovala (ani ho nenapadlo pochybovat, že to byla některá z dívek), co všechno zaslechla za dveřmi pokoje číslo 16, když byla doma jen Dita Saxová. Podle oznámení se zajímal devatenáctiletý Alfréd Neugeborn z Krakovské ulice, kde byl Domov chlapců, o pokladnu na Židovské náboženské obci. Hodlal prý dnes nebo zítra vniknout sklepem z Maiselovy ulice na Starém Městě do radnice a po schodech kolem rituální kuchyně a výtahu až do místnosti naproti kartotéce, kde byla pokladna.

Správce si v duchu vybavil přepážku s drátěnou sítí. Na konci papíru, vytrženého ze školního sešitu, chyběl podpis. Zato tu bylo datum: 27. února 1947.

V duchu viděl před sebou usměvavou tvář Dity Saxové, se sněhobílými pravidelnými zuby, kromě jednoho dole, světle hnědé vlasy, modré oči a dospívající tělo s dlouhýma nohama a někdy ve střevících, které už vyšly z módy. Byly všechny hladové, bohužel i bohudík, na všechno. Jejich těla vyžadovala víc než pouhé potěšení – tajné chutě a úzkost –, jak si správce myslel. Co v nich bylo narušené? Dita Saxová nebyla výjimka potvrzující pravidlo. Byla jedna z nich. Jedna jako druhá, i tím, čím se lišily. Mělo to mnoho důvodů, nespočet proč a ještě víc proto.

V něčem se mu zdál svět pokřivený. Znesvěcený mimo nápravu. Ozvěny hanby a surovosti i lhostejného ticha zasáhl tenhle dům, každý kouteček a ze zlověstného mlčení najednou vyhřezne výkřik. Cítil ve vzduchu zkaženost, nějakou dávnou morovou ránu. Stravuje mu to duši po kousku anebo celou naráz? Koho by neznervóznilo pořád něco hlídat? Je to jen nedorozumění?

Cítil se pořád jako po potopě. Plodilo to úzkost, strach a obavy, únavu. Jejich dům byl taková archa, loď na suchu. Všechno srovnání selhávalo. Odplivl si. Mohl si domýšlet…

Pro děvčata jako Dita Saxová svět, jak jej znali rodiče, skončil. Nevyřčená úmluva mezi nimi byla ta tam, nový svět, do kterého vrůstaly, pro ně byl velká neznámá.

Možná, že takovou neznámou byly i ony pro ty druhé. V každém případě, myslel si správce, bohužel i bohudík zodpovídá se všemi důsledky za tenhle barák, a nenechá nikoho, aby mu kazil, co dává dohromady od první chvíle, co se vrátily, co skončila válka, i kdyby celé okolí bylo zkažené, jak zákon káže.

Včera si jedno z mladších děvčat obléklo s dovolením Dity Saxové – jen na chviličku, zhlédnout se v zrcadle – její zelenou jupku a vypadlo do ulic. Dita ji potkala na Příkopě o tři hodiny později. Svlékla z ní jupku na místě. „Kdo se obléká do cizích šatů, toho svléknou,“ řekla.

Doprovodila to, jako všechno, úsměvem. Ukázkou svých bílých zubů. Nechtěla se smířit s tím, že se o její věci budou všichni dělit donekonečna, bez požádání a bez jejího souhlasu. Ochutnala požitek, když je něco jen a jen její.

Správce nemohl uvažovat o Ditě Saxové odděleně od ostatních. Šest let války je smísilo dohromady. Něco v nich ochablo? Byla v ní žízeň, hlad a zvědavost a ctižádost, netrpělivost, možná, chuť na lahůdky života. Správce měl za to, že je jen otázka času, než se odliv změní v příliv a všechno se pro ni obrátí v lepší.

Nebo se i z Dity Saxové pro něho stane hádanka? Každá holka tady pro něho byla hlavolam. Byla dost moudrá na svých osmnáct, aby se chovala podle toho, co se od ní čeká? Dita Saxová byla v domě jedna z nejhezčích, nejenom proto, že byla o hlavu větší než ostatní a světlovlasá nebo se dívala krásnýma modrýma očima. Mohou si takoví lidi dovolit o krapet víc? Snad si to myslí. Připadala mu sebevědomá. Možná, že byla silná. Přežila. Všechny, co tu byly, přežily. Otužilo je to, nebo byly o to choulostivější? Nebo to bylo obojí?

Dokázala si občas udělat anglickou sobotu z každého dne týdne. Nezdálo se, že by na sebe spěchala. Dita Saxová byla většinou samý úsměv. Někteří z nich měli za sebou sedm lágrů. Přála si mít volbu. Pokud ne ve všem, alespoň v tom, co se týkalo jí. Někdy se tvářila jako svlečená ze všeho. Měla – i na jeho ženu Isabelu – nekonečné dotazy. Co to bylo, po čem dychtila nejvíce?

Správce cítil tajemství každé z nich. Neschopnost proniknout vnějším pouzdrem svých svěřenců. Včera se oblékala hodinu do bílých šatů a navlékala si dlouhé bavlněné rukavice až k lokti. Byla marnivá? Nevinná? Snad, do určité míry. Jak by měl zacházet s lidmi jako Dita Saxová nebo Alfréd Neugeborn, kteří viděli zabíjení, jako se druzí koukají na ptáky ve vzduchu nebo na provazolezce v cirkusu anebo na sluneční oblohu anebo na rybu v potoce?

Dita Saxová mu svěřila už před časem svou teorii: zabít, nebo se nechat zabít. S podezřením, že člověk má vlohu zabít i bez důvodu. Nepřestávala se smát i při tom. „Nikdo nejsme z jednoho kusu, milý pane Goldblatte. V každém z nás, kdo se vrátil z lágru, je kousek podvodníčka. Myslíte, že ne? Třeba balamutíme i sami sebe.“ Také mu pověděla: „Každý z nás žije místo někoho jiného. Mě nezabili, protože v době, kdy jsem tam byla, pilně zabíjeli ty ostatní: Holanďany, Němce, Poláky a italské Židy a ne-Židy. Ale nedělejte si o mne starosti. Nehodlám se kvůli tomu cítit vinna. Je to jen trochu nepohodlné.“ A usmála se na něho jedním ze svých příjemných, chytrých úsměvů, jako by ji její nevinnost opravňovala k tomu, nebýt tak vysloveně bezelstná. Asi nebyla. Jak by také mohla?

I pro to, co ji zklamalo anebo s čím nesouhlasila, její neschopnost změnit na minulosti to nejmenší, nepřípadnost nebo nepohodlí její vlastní minulosti, a minulosti chlapců a děvčat, bohužel i bohudík, to všudypřítomné, čeho se neuměla zbavit, třebaže chtěla, v ní měnilo všechno v něco víc než společenské hry nebo žonglování se slovíčky. Schopnost se přiměřeně chovat. To jí vytýkat nemohl.

Jak říká Isabela, některá děvčata jsou tajemná jako luna. „Chytrost jsem zdědila po svém malém tatínkovi, eleganci po mamince, která byla o hlavu vyšší než on,“ dala se slyšet.

Někdy musela pochybovat, jestli byl její tatínek chytrý, když se dal tak snadno obelstít a zabít a předtím se nechal okrást o vše, počínaje snubními prsteny.

A také: „Ještě mě nikdo nepřesvědčil, že by bylo nějaké vykoupení, i kdyby potrestali všechny vinné co nejpřísněji, včetně hrdelního trestu. Spíš myslím, že jim připisují vojenské a jiné penze. Ostatně: Život není to, co chceme, ale to, co máme.“

Dejme tomu, myslel si správce. V duchu namítl: „Dito Saxová, volba není v tom, co potřebujeme nebo máme, ale v tom, co můžeme udělat.“ Snad.

Co ji vtahovalo do debat o zabíjení s důvodem nebo bez? Viděla se, jak ji zabíjejí, v duchu, jako někdo zaslechne nějakou dávnou, stárnoucí, ale neztrácející se ozvěnu? Jak dalece věřila, že válka už skončila? Nebo jakou válku, sama za sebe, vedla? Jaké hry hrála s kluky z Krakovské?

Správce procházel školní kuchyní, z které si zařídili s Isabelou po válce byt. Dům byl už starý jako většina domů v Lublaňské ulici, vystavěný na začátku století. Měl čtyři poschodí, bez výtahu, půdu a bytelné sklepy, propojené až do Legerovy ulice během války, kdy sloužily při leteckých náletech jako kryty. Před válkou patřil dům Židovské obci. Za války tu nacisti skladovali modlitební a jiné zakázané knihy a hudební nástroje, harfy, piana nebo klarinety a spol. Udělali z domu noclehárnu pro ošetřovatelky německého Červeného kříže, které projížděly s vojenskými transporty Prahou na východ a zpět. Jeden čas tu bydlely norské a dánské ošetřovatelky, krátce taneční soubor, který účinkoval pro německou armádu, nějaké pochybné zpěvačky.

„Někdo se sháněl po Ditě?“

„Nějaký úředník ze Statistického úřadu. Asi si o něco zažádala a ten člověk tu byl na rešerši.“

„Neptala ses, co chtěl?“

Isabela zvedla udiveně hlavu s hlubokýma hnědýma očima jako kůň. „Špatně vypadáš, Leo. Sedíš tu jako na návštěvě.“

Udání rozvádělo, jak by si Alfréd Neugeborn, zvaný Fici, zámečnický učeň už třetím rokem, zničil budoucnost, kdyby to provedl. A že Dita Saxová je jiná, než napovídá její dospělý úsměv a skořápka. Kdyby si dal někdo práci spočítat, kolikrát chyběla v archivu na Obci, dokud tam ještě pracovala, a ve Škole užitých umění, kam se zapsala, když z archivu odešla, vyšlo by najevo, že celá Dita Saxová, od paty až k hlavě, je parazit.

Mezi polévkou a příkrmem (jako většinu pátků v zimě podávala Isabela kapra) probíral správce v duchu jednotlivá děvčata pod záminkou, že si dává pozor na kosti.

Nemohl s nimi zacházet, jako by se nic nestalo, myslel si. Viděly příliš mnoho – a byl by rád, kdyby jen to. Měly jinou psychologii. Nevěřily, že jim něco opravdu patří. Jako by si koupily vzácné hodinky a nedbaly o to, jestli se zpožďují nebo zrychlují, protože byly alespoň krásné. A taky nevěří, že by jim mohly zůstat.

„Konečně už zase teče voda,“ řekla Isabela Goldblattová. „Slyším to už chvíli. Musíš mít nervy ze železa. Poslechni si ten kravál.“

„Bohužel i bohudík,“ odpověděl správce.

„Žádná z těch našich holek není anděl.“

„Každá je anděl,“ namítl správce.

„S tím, co mají za sebou?“

Správce měl plnou hlavu Dity Saxové. Před týdnem navrhovala na schůzce kulturní a studijní komise (v kultové nebyla), aby Obec koupila originál Chagalla pro sál v přízemí, kde se v sobotu odpoledne nebo večer tančilo. Udělala si pověst svými špičkami. Když pan A. F. mluvil o snahách londýnské vlády v exilu, podala mu místo dotazu lísteček s čínským příslovím: Čím víc člověk mluví, o to méně si lidi pamatují. Na její odzbrojující úsměv jí pan A. F. odpověděl francouzským pořekadlem, že usmívat se není ještě důkaz, jak je někdo šťasten. „Cher amie,“ dodal, „ce n’est pas être bien aisé que de rire.“ Výsledek toho byl, že ji pozval na oběd. Objednala si pečenou kachnu. Když pan A. F. viděl, jak jí chutná a jak rychle ji snědla, dovolil jí, aby si objednala druhou porci.

Doma se pak vyslovila: „Když se to sečte, v žádné hospodě nedají na talíř lepší večeři, než kterou ukuchtí dobrý kuchař. Nejde ani o to, kolik se za to platí. Spíš s jakým zaujetím se do toho pustí.“ Slyšely o tom, že nechat udělat někoho večeři místo sebe je jako nechat obejmout svého miláčka někým jiným? „I kdyby to člověku uznali, není nad to udělat si to nejdůležitější sama.“

„No dovol?“ otázala se Brita, děvče při těle. „Myslíš, že jsi královna ze Sáby?“ Dita ji obdařila úsměvem. „Něco udělám vždycky bez váhání.“

Potrpěla si na špatné vtipy. „Umřít je snadné. Je to jen těch posledních pár vteřin a je to hotové. Člověk se při tom nemusí ani moc snažit. Co na tom sejde?“ Byla přesvědčena o tom, že umřít rychle a bez námahy je velká výhoda, pokud ne zrovna zábava. Také říkala: „Život je krátký. To už víme. Také vzácný. Až na to, že ne zase tolik pro ty druhé.“

Měla za to, že jí projde doslova všechno, jen proto, že se mamince a tatínkovi povedla a vyrostla do té správné výšky a zůstala naživu? Nemohl o ní s dobrým svědomím říci, že by se díky svému mládí cítila nesmrtelná nebo nezranitelná jako její nežidovští spolužáci. Na svých osmnáct už mohla mít rozum.

Jednou řekla: „Vždycky a všude se najde někdo, kdo mě rád zabije, aniž by potřeboval důvod. Lidi se toho nemůžou nabažit, zabíjet bez důvodu.“

Včera také řekla starému Munkovi: „Usuzuju, že všichni potřebujeme někoho, kdo by nám opakoval, jak jsme báječní, a pak se choval, jako by tomu věřil. Musím být v tom ohledu vyhladovělá, že jenom čekám na někoho, kdo mi řekne, jak mě má rád. Nebo to potřebuju tolik, že se mi i to, co má, zdá málo? Asi toho příliš očekávám. Jistě mám pár lidí, kteří mě zrovna neodmrští, když se objevím na obzoru. Asi je hloupé říkat nahlas slovíčko láska. Měla jsem to jen jednou, někoho, kdo mě měl možná radši než sebe. Ne proto, jak vypadám, co mám nebo co si myslím. Když milujeme rodiče jako oni nás, je všecko jednoduché. Ani nevím, kde se to zvrtlo a úloha nebo výsada nechat se milovat se proměnila v potřebu milovat. Musím už rychle načerpat někde nějak nějaké sebevědomí, ten správný druh sebedůvěry, aby se kyvadlo vrátilo. Myslím, že si to zasloužím. Musím to cítit nejenom mezi spánky, ale i v srdci, a pak, možná, to bude pravda.“

Povzdechla si: „Naskákaly mně na tváři pihy. Jistě, s tím se nedá nic dělat. Kluci tvrdí, že mají rádi pihovatá děvčata. Co jim také jiného zbývá, když chtějí holku přesvědčit, že je ta jejich pravá?“

Než válka skončila, nevěděly ani jedna, co se s ní stane, jak to všechno dopadne. Obec je zahrnula péčí, i na účet těch, kteří se nevrátili. Bylo jim šestnáct, sedmnáct nebo osmnáct, ale mohl je pokládat za šestnácti-, sedmnácti- nebo osmnáctileté?

Správci se nechtělo vžívat se do obrazů, které musely mít před očima, když je zavřely. A možná před očima, když je měly zeširoka otevřené. Přál by si, aby si všechny, bez výjimky, uvědomily to jedno, co si uvědomoval sám: Žádná minulost neospravedlní a neomlouvá, nanejvýš vysvětluje něco, co není správné.

Nikdo nemůže být po třech rocích lágrů nevinný.

Loni na ledové muže zmizela Dita Saxová na tři dny. Jela se podívat do Terezína, kde trávila za války dva roky s matkou a otcem, než je v roce 1943 rozdělili a každý na vlastní pěst odjeli v dobytčáku s pětitisícovým transportem do Auschwitz-Birkenau bei Neuberun. Přinesla si po válce nazpět z Terezína boty s papírovou podrážkou. Opatrovala je jak talisman. Jednou si v nich dokonce vyšla k City na Václavském náměstí, kde se scházeli mladí lidé stejně jako na začátku války, a nechávala se oslovovat kdekým.

Kromě toho se o ní říkalo, že měla aféru s gigolem z místního židovského baru, přesněji řečeno, z baru, který byl za války otevřen jen pro nižší než nordické rasy, stejně jako kavárna Aschermann v Dlouhé ulici, a po válce si zachoval, z nějakého důvodu, převážně zase jen židovskou klientelu.

Gigolo byl Rakušan. Živil se vyučováním jízdy na lyžích. Kdosi říkal, že přišla do baru s panem A. F. A gigolo na ni dělal oči. Když šla na toaletu, oslovil ji a pozval na tři dny na hory, že ji naučí lyžovat, pokud to ještě neumí, nebo ji zdokonalí, jestliže lyžuje alespoň trochu.

Pokud se to měřilo tím, kdo o tom nejvíc mluvil, musela vědět podrobnosti Linda Huppertová, ale to byl zároveň důvod, aby o tom správce taky pochyboval.

Gigolo byl prý bývalý mistr Rakouska ve slalomu a sjezdu, o čemž se dalo pochybovat. Vzal prý Ditu na horskou chatu a každý večer ji hostil. Sliboval, že jí objeví rozdíl mezi chlapcem a mužem. Podle Lindy Huppertové se jeho věk pohyboval mezi jednadvaceti a jednatřiceti. Pak chtěl údajně od Dity za hodiny lyžování peníze, ale protože žádné neměla, odmítla platit, a tak ji učil bezplatně. Lyžoval prý po strmém svahu, jako by tančil. Předváděl kristiánky a Ditu si docela získal. Když s ním odmítla jít do postele, chtěl, aby s ním alespoň strávila večer. Gigolo hodně pil, proto prý přijela nazpět o den dřív. Nejdřív jí nic neříkal, ale pak se přiznal, že žije se staršími ženami, učí je lyžovat nebo jim dělá společnost a nechá si za to platit.

Bylo v tom příliš mnoho prý a možná a asi. Ale správce napadlo, že i když se to nestalo, mohlo se to stát, přestože znal důvod Ditiny nepřítomnosti. Při návštěvě Terezína nachladla a málem dostala zápal plic. Většinou se dávala vidět veselá, ale bylo v ní taky něco, z čeho šel strach. V takové chvíli se jí prohloubily oči a dostávaly odstín téměř tmavomodré. Správce se nechtěl dívat na své svěřenkyně, jako by každá z nich byla dva lidi, své méně povedené dvojče, nebo dokonce dvojník. Představil si na chvíli Ditu Saxovou na horách s neznámým mužem, dost hezkou, aby to někdo mohl zaměnit za sílu, a usměvavou, aby v tom viděl dospělost nebo vyrovnanost.

Jistě, říkal si správce, nikdo nejsme z kamene. Z jednoho kusu.

Lekala ho neviditelná, tušená křehkost, zranitelnost, která se neotuží lágrem.

Podle nepsaných zákonů domu v Lublaňské se správce zbytečně nevyptával. Nechtěl nikoho urazit. Nemohl si jen zabránit, aby neviděl tkanivo z nitek, které se splétaly a dotýkaly jedna druhé. Kdo řekne A, musí říci také B.

Má všechno svou míru? Neříká Isabela, že kde je kořist, tam se slétají jeřábi? Když se o gigolovi Isabela dověděla, řekla, že divoká husa neklade krotká vajíčka.

Zaměstnali Ditu hned po válce s profesorem Munkem (boty s psími dečkami, kravata s šišatým uzlem a krátkozraké oči s brýlemi uprostřed nosu a většinou beznadějně potrhaný svetr) v archivu na Obci. Stěžovala si za den, že ji nebaví pachtit se v lejstrech. Svěřila se Munkovi, že by ráda kreslila. Připouštěla, že k tomu má „spíš náklonnost než skutečné nadání“. Bylo jí osmnáct, ale často mluvila nebo se chovala, jako by jí bylo pětadvacet.

Na pokoji číslo 16 bydlely s Ditou ještě Líza Vágnerová a Brigita Mannerheimová, zvaná Brita nebo Bohorodička a někdy Velká Británie. S trudovitým obličejem a silnýma nohama a rukama trávila zpravidla jednou za měsíc dva dny v posteli, jako by byla nemocná.

Lízu Vágnerovou si správce vybavil s nosem jako čepel protipožární sekerky s širokými ústy v tenkých, promodralých rtech. Hned první podzim po válce měla aféru s obvodním doktorem, kterého vyměnili.

Vedle na pokoji číslo 15 spala Linda Huppertová, nevlastní sestra D. E. Hupperta, učednice druhým rokem u dámské krejčové v salonu Schiller na rohu Lublaňské a Legerovy. Jednou se hádala s Ditou a Saxová jí nakonec potvrdila, že i gigolo (alespoň nikoho nevraždí a nekrade!) může být elegantní a odvážný, i když má pružnou morálku, zatímco někomu to první i druhé chybí, zato toho třetího se drží. Co je špatné na situační morálce, kdy si člověk určuje pravidla podle okolností?

Dobré je vždycky dobré, špatné špatné a správné a nesprávné jakbysmet.

S Lindou bydlela Tonička Blauová, které přezdívali Mumie. Po boku Dity vypadaly jako Pat a Patachon v sukních. Huppertová sebrala před časem příteli Neugeborna, Alexandru Lebovičovi, krabici se svršky a prodala je u vetešníka v Malé Karlové dřív, než se do večera stačil vrátit. Byla v stavu prodat celou Lublaňskou, jen aby zjistila, že to nebude obráceně.

Jak se jmenovalo děvče, které mělo před válkou strýčka v žaláři za to, že kradl? S tou se Dita Saxová také jeden čas kamarádila.

Tonička Blauová byla nejmenší. Během války ji znásilnili. Někdy vykřikovala ze sna do tmy věty, jimž nikdo nerozuměl.

Kromě toho myslel správce na nejkřiklavější případy. (Jednou ztratila Dita Saxová z nezalepené obálky dopis. Někdo ho vylepil ve sprchách. Psala, že člověk se nemá radit s nikým, kdo je sám v nouzi.) Kolovala jí v žilách rozpustilá krev? Těžko by uhádl dopředu, co si zas vymyslí. Chovaly se někdy všechny jako děti, přestože už dlouho dětmi nebyly.

A Alfréd Neugeborn? Co o něm vlastně správce věděl? Pan Traxler, správce Domova z Krakovské 24, ho posílal na nejrůznější práce, takže si vydělal poměrně víc než ostatní. Opravoval vodovod a zábradlí i tady v Lublaňské. (I když dům potřeboval to obojí nové a nebude možné to na dlouho odkládat.) Správce si nepamatoval, že by někdy Neugebornovi musel platit nebo že by to od něj chtěl. Pro radu si má člověk jít ke staršímu, jak se říká. Něco udělat, o to se postarají mladší.

Mohl jen hádat, kde se jejich nápady berou a jaké to přesně nápady jsou. Mohou si snad myslet, že jim zítra všechno projde proto, co si prodělali včera? Nebo si vzpomínají na to, co bylo, protože je svět hotov na to co nejrychleji zapomenout? (Ne-li to přímo popřít?)

Správce otevřel okno. Slyšel hlasy z ulice, ze schodiště, ze sprch a z pokojů. Byl by rád, kdyby to byly všechno jen gramofonové desky, domino, tance s židlemi nebo polštářové války a hry na fanty. Snažil se rozeznat, kdo mluvil. Zdálo se mu, že slyší zpěvavý hlas Dity Saxové: „Neznám takovou věc jako plakat bez příčiny. Jsou prostě důvody, kterým někteří lidé nerozumí, protože jsou pod povrchem, jako voda nebo nafta. Jsou to skutečné důvody. Jemné, nebo dokonce pochybné, vnitřní.“ Pak slyšel něco, čemu nerozuměl, a znovu Ditu: „Vždycky, když se na mě podíval, jsem se na něj usmála, pokud možno co nejtajuplněji. Nebo jsem vyprskla smíchy. Už jsem se nemohla ovládat. Objednala jsem si dvojí porci kachny s knedlíkem a se zelím. Ať platí. Ještě rostu. Nedokážu to vysvětlit. Pak jsem umřela. Jen tím se vzpamatoval.“ Jiný hlas říkal: „Jsi z toho venku.“ „Jo,“ řekla Dita. „Mám v hlavě mlhu.“

„Bohužel i bohudík,“ řekl správce a zavřel zase okno.

Představil si Ditu Saxovou, jak tančí na pokoji s krajkovým ubrusem přes hlavu a kolem ramen, na zpomalenou rychlost nějaké revoluční písně, s rukama sepjatýma pod bradou jako mladá čarodějka. Jsme všichni už blázni, pomyslel si správce. Bohužel i bohudík. Někdo o sobě nepřestane mít nejvyšší mínění, ani kdyby ho zavřeli za padělání listin.

„Co s nimi mám dělat?“

„Jedno oko zavřít, na druhé nevidět a do třetice neslyšet, co nechceš a co nemusíš,“ odpověděla Isabela Goldblattová. Včera říkala Munkovi, že víc než kritik by se uplatnily v tomhle baráku modely. Některé věci lze získat zase jen za totéž. Pomyslel si, že některé dveře se dají otevírat jen zevnitř.

„Trpělivost,“ řekl správce, spíš pro sebe. Potřeboval trojnásobnou dávku trpělivosti. Stálo je všechny mnohonásobek úsilí, aby porozuměly, co se od nich očekává a co se sluší a patří, snad i proto, že přežily jen díky tomu, že se zachovaly naopak. Měly svá vlastní měřítka a pravidla. Smysl slov se pro ně posunul. Mluvily jedním jazykem a slyšely jiný, dorozumívaly se v šifrách a zkratkách skoro krypticky.

Neměly pro minulost ani tu nejmenší omluvu. Potkávaly na každém kroku něco nebo někoho, kdo jim připomenul, co bylo. Chovaly se jako hazardní hráči, kteří vědí, jak hodně záleží na umění hrát, odvaze riskovat, náhodě a šikovnosti a na štěstí. Nebo na okolnostech. Jaké karty mají v ruce ony a jaké protihráč. Kdo vrhá kostky. Chápaly, proč někdo po všeobecné katastrofě rabuje, když to nemůže dostat jinak. Rozdělily si lidi na pár základních druhů a nezdržovaly se podrobnostmi. Bylo jim osmnáct a počínaly si jako staří veteráni. Svět pro ně byl kasino, kde člověk využije štěstí, jakkoli a kdekoli se vyskytne, a umí se postarat o sebe, navzdory všemu, kdykoli se pustí do hry. Čekat snad na radu by znamenalo nenapravitelné prodlení. Očekávaly velkorysost za to, co měly za sebou? Že je bude někdo hýčkat? Předpokládaly, že jim patří i to, co už si nemohou vyzvednout ti, kteří to už měli neodvolatelně za sebou, jejich rodiče, sestry, bratři, známí, příbuzní, donekonečna? Unavilo je myslet na to, že zahynuli nevinní. Nebyli sami. Ve válce zahynulo přes pětapadesát milionů lidí. Statistiky je omrzely i zastrašily a otupily. Nemohly čekat na žádnou poslední vůli těch, co už byli mrtví. Neměly jen v úmyslu to naplno vyslovit. Oceňovaly život a přijímaly jeho odvrácenou stranu stejně věcně, jako by snídaly, obědvaly nebo večeřely. Ale jen mezi sebou. A po svém. Byly opatrné i neopatrné zároveň. Někdy předstíraly větší přátelství, než jakého byly schopné, jindy se zase tvářily mnohem nepřátelštěji, než skutečně cítily.

Pokud šlo o Ditu, měla v každé žilce jinou vlastnost. Nedalo se dopředu odhadnout, co udělá. To se nedalo povědět o nikom, kromě těch, co už nebyli.

Musel by být mudrc, aby jim rozuměl a rozpletl jejich hlavolamy. Svoje hlavolamy.

„Máš pravdu,“ řekl správce.

„V čem? Nic jsem neříkala.“

„Kdo si naloží na lodičku čerta, musí ho vozit,“ usmál se správce na ženu. „Jak jsi to říkala o těch, co si jsou cizí?“

Myslel na cizince a slepce, kteří si pro Isabelu podávají ruce. Musel připustit, že je s rozumem v koncích. Ale proč, myslel si, ještě se nic nestalo, a možná nestane.

Po večeři hrál Lev Goldblatt na svou otlučenou italskou mandolínu. Jak říkali na Piavě: Z každého dřeva nejde vyřezat dýmku. Non di ogni legno si fanno i santi. Nepřestával se divit, jak si mohl myslet, že po válce půjde všechno jako po másle. Jako když odstranili s Isabelou z oken válečné zatemnění a do oken vpadlo světlo.

Isabela myla nádobí. Pak leštila příbory, které měla přes válku schované a dostala je nazpět. Někam se to navyklé poztrácelo, myslela si. Na nic se neptala. Nikdo není větší blázen než starý blázen. Za matným sklem kredence měla fotografii svých tří synů, kteří se nevrátili. Stali se její jedinou myšlenkou ve dne a snem v noci. Vidličky a nože jsou to jediné, co člověk může dostat nazpět. Ani páteční ryba neznamenala už to, co kdysi. Ale co bylo znovu jako před válkou?

„Kdo nejvíc slibuje, nejmíň splní,“ řekl správce.

Napadlo mu, že kdyby se jich někdo zeptal, jestli viděly na vlastní oči mimopozemšťany, odpověděly by sborem: Ano. V každém z lágrů, kde byly.

Později pověsil správce mandolínu na skobu nad truhlou se zásobními peřinami. Mohl se vracet v duchu do Terstu, kde byl s posádkou za první větové války, vstával s hlaholem polnice a uléhal s lkaním večerky. Měl zkaženou večeři. Nařčení tedy působilo, obvinil se. Nemůže od nich přece očekávat, že udělají bez odmluvy všechno, co se jim řekne. Je to jako malá bota na velkou nohu. Nebo obráceně? Někdo je starý mezi dětmi a jiný zase jako dítě mezi dospělými. To by si měl počínat jako policejní ředitel, zkoumat charaktery jednotlivců pod mikroskopem? Bál se, že je tu ledacos, co se nedá předvídat, co není stálé. Správce myslel na Ditu Saxovou a Alfréda Neugeborna a na to, co spolu asi měli.

3

Den, který předcházel noci Lva Goldblatta z pátku na sobotu, hrozil už od rána sněhem. Dita Saxová vyhlížela – s ohledem na to – oblohu, růžově hnědý dech mraků a kouře nízko nad střechami.

Šla si dolů po schodech pro svůj kufříkový gramofon, který půjčila mladším děvčatům z druhého poschodí, aby si mohly přehrát nové desky. Přinesla si ho nahoru jako zavazadlo, s kterým tak ještě byla ochotna se někam pustit. (Pamatovala si, co to je, sedět na kufrech.) Položila se na šestnáctce na podlahu a opřela si bradu do dlaní. Měla to ráda, takhle se natáhnout předtím, než se půjde sprchovat.

Ležela na čínské rohožce, kterou tu měli jako koberec. Začala si prohlížet Britin žurnál. Z křídového papíru se usmívaly elegantně oblečené ženy. Firmy se vznešenými cizími jmény inzerovaly na celých stránkách cigarety a náramkové hodinky. Bylo to něco jiného než ve Věstníku, který ležel na posteli Lízy Vágnerové.

Nebylo by špatné mít pro sebe hnízdo bourců morušových. Už věděla, že nebezpečí, které jí hrozí, pochází z toho, co bylo, a že by jí neměli být všichni podezřelí a že by se neměla – jako emigranti – stáhnout do sebe jako lidi odcházející do Austrálie nebo do Ameriky. Přála si ze sebe setřást tajný strach, který ji znervózňoval, že nemá smysl se k někomu poutat a pak se loučit.

Podívala se do společné skříně. Bavilo ji oblékat se jako herečky, pro každý den nebo půl dne pro jinou úlohu, jinou společnost nebo odlišnou příležitost. Červené šaty s výstřihem, jako žena upír, zelené šaty jako z Rusalky, vodní víly a vodník dohromady, na večer černou blůzu a černou sukni s odhalenými pažemi anebo úřednické šaty, šedou blůzu a šedou sukni, učitelské oblečení, vážné, směšné, lehkomyslné nebo pozorné, zmást lidi množstvím tváří a možností, ačkoli nechat lidi domnívat se, že je zralá a všeho schopná, také nebylo k zahození, naopak, bylo to výhodnější a snesitelnější, kdyby jí to dalo čas vyrůst z dětských botiček, z kterých, alespoň tělesně, vyrostla už dávno.

Připadlo jí směšné i smutné, že hodnota některých lidí byla sčitatelná jen veřejně, a soukromě nestáli ani za mrknutí okem.

Také zrcadlo mohlo být zdrojem zábavy a utloukání dlouhé chvíle. Mohla udělat laskavou, moudrou nebo zarputilou a mrzutou tvář, pitvořit se nebo dívat se chtivě, tázavě, otráveně nebo nedůvěřivě, jako naivka, než to smyl její veliký úsměv, krásné bílé zuby, výraz klidu a míru, který mátl i ji.

Škoda, že nebyla na fotkách tak pěkná jako v zrcadle. Jen něco mělo logiku, důvod nebo vysvětlení, ostatní byla hra. Přála si být silnější. To zrcadlo neukazovalo. Jako Líza nebo Brita. Aby na ní kluky zajímalo ještě něco víc, než jaké bude mít na večírku šaty, a s tím i představa, jak rychle by se daly svléknout.

Co je skutečně pod nimi?

Asi by ji rušilo, kdyby ji viděli, ať už v šatech nebo bez nich, jako živou ledničku.

Zatím o společnost neměla nouzi.

Vzdychla si. Škoda, že nikdo není z jednoho kusu. Nebo je to možná dobře? Včera se v jídelně hádaly, co je civilizace. Pro ni to byla slupička, kterou lze snadno odškrábnout, aby vyhřeznul žhavý obsah Země. Pozor! Není to pro bezstarostné cestující.

Lidi jsou jako moře, pod jehož hladinou požírají dravé a velké ryby ty mírnější a menší, aniž mohl kdo rozsoudit, které jsou lepší nebo horší.

Rozřešil to doktor Fitz: Pro něho je civilizace neutiskovat slabé a neposlouchat ty silné a pánovité. („Pro nás a pro nejbližší budoucnost to zatím stačí.“) Taky řekl, že emigrovat se dá ze země i z těla. Ne z duše. Neobtěžoval se podrobnějším vysvětlením. („Čistotymilovnost a pořádek jsou hodně, ale ne všechno, podívejte se na Němce za války. O pořádek a čistotu a dochvilnost u nich nebyla nouze. Odpouštěli si to hlavní a prvořadé, být slušný, čili, jak se říká, dobrý.“)

Byl jako kniha, kterou autor vyslovil jen z poloviny, aby doplnil čtenář.

Všichni byli posedlí tělem. Co nepoznamenávalo tělo? Chápala i nechápala proč. Vejde se to vždycky všecko do velikosti špendlíkové hlavičky, pomyslela si. Měla ráda inzeráty, i když nevěděla proč. Snad proto, že tak jako gramofon zastával v jejím malém životě úlohu zábavy a dostatku, mohla se v duchu zásobit marnotratně nabízeným zbožím, včetně motocyklu se sajdkárou a elegantním auťákem, jako třeba Andyho a Neugebornův Jaguár ideál. Inzeráty v Britině žurnále s erby, podobnými královským, pocházely ze Švýcar? Ženevské jezero s vodotryskem. Na barevně pomalovaných hodinkách s řetízkem bylo za pět minut pět. Bezděčně si vzdychla.

Nezapomněla na hlad, ponížení, zimu, aby si uvědomila, co znamená teplo, střecha nad hlavou, jíst třikrát denně. Dala se převrátit táborová zkušenost, aby se měla o co opřít a čím věci měřit? Věděla, co je příležitost, která se naskytne, a náhoda, jež uteče. Přála by si získávat věci, protože si je zaslouží, třebaže nevěděla zatím jak. O tom bylo snadnější snít. Snila o tom, čeho by byla schopna. Studium jazyků? Divadlo? Vdát se? Čím neurčitější byl její sen, tím se zdál dosažitelnější. Dělat jen co chce? Připadala si jako jarní země, která přestála zimu. Cítila jako strom mízu, která ho posiluje a stoupá od kořenů vzhůru.

Byla to pro ni záhada, jak si některé holky nacházejí miláčka a proč není jako ony. Byla jiná něčím, co klukům vadí? Nacházela dvojznačnost ne v tom, jak se chlapci chovají k děvčatům (i když také v tom), ale v jejich mysli, čím si nedovedli vysvětlit, kdy mají nebo nemají nutit holku k něčemu, k čemu je sama svádí nebo čím je pokouší a co je špatné. Hoši, kterým se to nelíbí, mají blízko k tomu takovou holku odsoudit, jako kdyby si děvčata byla jistá ve všem, co dělají, nebo co naznačují, čím kluky pokouší a co chtějí, ale zakrývají své nejtajnější touhy hrou. Ano i ne. Kluci, jak to vypadá, nedovedou nikdy uznat, že si jsou holky nejisté v tom, co chtějí, a mají na své touhy právo. Je to pro mlhavost jejich citů, která vytváří a vysílá smíšené signály. Je přece možné, že jsem myslela doopravdy něco, co jsem řekla nebo naznačila v pondělí večer a zároveň, co jsem řekla potom, a je to nepříjemné, být rozpolcená mezi to obojí. Proč se mučit něčím, přes co nemám kontrolu? Je to ztráta času? Co se ode mne čeká? Jestliže jsem to nejžhavější a nejdychtivější, co chodí po světě a má dvě nohy, dvě ruce a hlavu na krku, proč se na nic nezmůžou? Proč se na sebe děvčata dívají jako na zboží, které buď jde, nebo nejde na odbyt?

Ve Věstníku našla projev někdejšího rotného ve východní jednotce za druhé světové války a skladníka Obce, Julia Schwarze. Byla to vlastně už závěť. Neproslovená řeč pro schůzi závodní rady, na kterou se už nedostavil. Skočil z okna, když mu řekli, že nastoupil do armády, stejně jako hodně jeho soukmenovců, na poslední chvíli. Zkazil jí královská švýcarská oznámení. Přeskočila články „Slovo proti zkáze“ a „Před dnem smíření“ a co praví rabi Jaakov, že je lepší jediná hodina blaženosti na onom světě než celý tento svět, ale lepší jediná hodina pokání a dobrých skutků na tomto světě než celý život na onom. Někdo psal o tom, že se Němcům nedá vytýkat nedůslednost. Zabili za pět let víc lidí, než se předtím zabilo za pět set roků. Dál někdo rozvíjel tanec mezi paragrafy, zda má právo na svůj závod stařec z města Varnsdorfu, který strávil válku v Anglii, když se podniky podobného druhu znárodňují. (Připojili hezký citát z Oscara Wilda, že některé charaktery znají cenu všeho, ale hodnotu ničeho.) Zlost na už neexistujícího skladníka v ní rostla. Proč má člověk litovat někoho, kdo už nemá ani nehty, aby se mohl škrábat? Jak říká Bohužel i bohudík, v domě ze skla neházej kamením. Mrtvým se nezávidí. Němci byli bystří. Obrátili židovskou mravnost naruby a obstáli s tím. Jestliže její tatínek ještě věřil, že s každým narozeným dítětem začíná svět znovu, stačilo Němcům to obrátit. Pro ně začal svět znovu každým zabitým dítětem.

Vzala si znovu žurnál Brity Mannerheimové. Už to nebylo ono. Narodila se přičiněním svých sudiček z Josefovské 7, tedy žádné von, jak říkal doktor Fitz. Cizí život žitý cizími lidmi v cizích zemích ji přitahoval a unikal. Říká se, že žíznivý člověk pije potichu. A že hlad učí mnoha věcem. To první nesedí. Druhé snad. Jednou jí tatínek vyprávěl, že v Americe žije herečka Marion Davisová, která má padesát koupelen, každou v jiné barvě. Který Krysař tam zavedl tuhle Marionu? Kdy a jak a proč? Erich Munk by to hbitě zdůvodnil. Ale kasty a třídy byly. V nich tkvěla kletba mnoha osamělých.

Isabela Goldblattová ji pozvala na krupicovou kaši. „Jako od maminky.“ Myslela na to, jak se tu dívají jedna na druhou. Na Toničku, jak byla někdy hezká a co by z ní bylo, kdyby nepřišla válka. Možná proto se dávala Tonička fotografovat div ne obden a tajně se dívala, jak vypadá, jako by tomu doopravdy nevěřila.

Ve sprchách někdo křičel: „Jedna a jedna jsou dvě. Ne tři.“ Hlas tlumený a přerušovaný proudem ze sprchy odpovídal: „Jak pro koho.“ A pak: „Nemáš snad dost místa? Nemůžeš se dočkat teplé vody? Chtěla by sis ze mne kus ukousnout? Vyklop, co chceš? Vem si můj ručník. Nahoře mám dvě deky, jednu ti klidně dám.“

Dita Saxová myslela na děti, o které se starala v Terezíně. Ukládala je spát a vyprávěla jim, jaké to jednou bude. Budoucnost je vždycky tunel, do kterého nikdo nevidí. Zato paměť je trychtýř, kterým se všechno sype do špendlíkové hlavičky. Myslela na muže, kteří se kolem ní točili, i když ještě dost dobře nevěděla proč. V Buna Werke v Auschwitz-Birkenau nosila po cestě mezi dvěma lágry kameny s člověkem, který bral ty větší, aby je nemusela nosit sama.

Pak uvažovala o tom, o čem se dala slyšet Linda Huppertová – kromě jiných drbů –, jak to dopadlo špatně s Ditiným gigolem. Naposledy žil gigolo podle Lindy tři roky se starší ženou. Pozvala ho do Itálie, na cestu v první třídě Andrea Dora. (Jak se klep šířil, přejmenovala se loď na Leonardo da Vinci a ještě později na ještě nějaký jiný slavný nebo neexistující parník.) Jednoho dne prý řekl své společnosti, že by to rád skoncoval. Netvářila se, jako by ji to kdovíjak mrzelo. Večer šli spát. Ráno se gigolo probudil a jeho společnice ještě spala a spala a spala. Zavolal doktora. Strhl se skandál, do kterého zapletli kapitána. Nechala po sobě prázdnou lahvičku od spacích prášků a dopis na rozloučenou. List si strčil kapitán do kapsy, takže nikdo nevěděl, co psala. Naštěstí neumřela, ale gigola málem zavřeli a na lodi byl zbytek plavby nemožný. Kdekdo si na něj ukazoval prstem: To je ten gigolo. Kapitán nedal dopis policii, a tak to alespoň dobře dopadlo. Jak říká Bohužel i bohudík, jak má mít člověk zavřené dveře, když k nim má kdekdo klíče?

Dita myslela na ostatní děvčata a na jejich maminky, kde asi zahynuly. Která z nich bude chtít mít děti nebo proč ne. Co vlastně čekaly? Uvažovala o své mysli a o svém těle. Jak dalece je může využít pro něco, co zahrnuje vždycky víc než jednu věc? Pokud ne, bude závislá jen na sobě? Nakolik se musím spoléhat sama na sebe a nakolik na muže? Jak dalece smím být vybíravá? Kolik citu si mohu dovolit? Čím se dokážu spokojit? Kolik k tomu potřebuju mít štěstí?

Měla svou teorii štěstí. Představovala si je jako neviditelnou konstelaci, v níž hvězdy obíhají v neurčitelných kruzích. Člověk se může dostat náhodou do oběžné dráhy jedné z nich, ale nemůže se jí přidržet trvale. Hvězdy i lidi jsou v neustálém pohybu. Může také zmeškat nebo minout oběžnou dráhu, i když, pokud má trpělivost, není vyloučeno, aby si počkala na další. Záleží na tom, jak a kde člověk žije.

V čem všem si byly podobné? Jako asi zvíře cítí svou pradávnou prapodstatu a člověk se k ní vrací, když ho přimějou okolnosti, instinktem, zkušeností nebo rozumem, rozeznala v sobě dynamo, z kterého přicházela nová energie. Stačilo zůstat naživu. Na začátku a na konci všeho byl život. To už stačila pochopit. Byla v ní – jako v ostatních – chuť nenasycených, žádostivost zvědavých, nedůvěra zklamaných. Projevy života, který popíral důstojnost a jehož neviditelné jizvy si nesla na duši. Svědomí byla skromná, nevysvětlitelná součást člověka, ta nejslabší a nejsilnější současně, co všemu podléhalo a vše překonávalo. Přinejmenším se má oč opřít, myslela si.

Myslela na selekce, jimiž prošla v táboře, na matky, které ztratily život, protože chtěly zůstat se svými dětmi, a na děti, které se zachránily, protože nechaly jít rodiče samy. Myslela na to, že lidi, kteří selekce prováděli, žijí někde v Německu, v Argentině a v Brazílii nebo v Peru. Paraguayi, v Andách. Někdo si ve sprše broukal nápěv z Gershwina. Dita se protáhla v zádech. V něčem byl smysl, krása a rovnováha.

Byla v ní otázka, na kolik ze svých snů má právo. Kolik bezpodmínečného souhlasu bude ochotna a schopna udělit, kolika citů se vzdát. Nad každou z nich, jak se zdálo, se vznášel opar slova, s kterým si pohrávaly jako polykač ohně s rozlitou plechovkou petroleje.

Jak blízko – nebo daleko – je to každé ženě? Z dálky je snadné lhát, jak tvrdí správce. Je to o tolik horší zblízka?

Byl to jen krok od toho, co ještě včera bylo neznámou veličinou, skoro nic, a co najednou znamenalo tolik. Bože, usmála se v duchu. Nebudu přece jako holky, co prožívají každých sedm vteřin morální krizi. Melodie z Gershwina utichla. Natáhla nohy. Vklouzla nazpět do svých červených trepek. Měla dlouhé nohy. Zakázané ovoce? Je to pravda, že všechny lišky se nakonec sejdou u kožešníka?

Byla pyšná na svůj gramofon. Byl to anglický výrobek a patrně všechno anglické se zdálo dobré. Opatřila si gramofon loni v létě z mimořádné jednorázové podpory Repatriačního úřadu v Hybernské ulici. Prodavač říkal, že takhle levné jsou gramofony jen tuhle a žádnou jinou sobotu. Koupila si stroj bez dlouhého rozmýšlení, třebaže stál hříšné peníze a aniž znala jeho skutečnou cenu. Pokoušel se o ni stejný záchvat šetrnosti jako o Toničku Blauovou nebo Lindu Huppertovou – uložit si to rozumně jako základ nebo to projíst, zase jako ostatní. Chtěla i nechtěla mít to všechno, co slibovala spořitelní knížka. Ale současně se jí ošklivilo dělat, jako by zase zítra měla přijít potopa.

Myslela na to, co se stalo Líze, co přiznala, jaké to je, když holka stojí poprvé před klukem nahá.

Měla svůj vlastní zákoník. Určovala si – podle okolností –, co smí nebo má a nesmí nebo by neměla. Měřila si tím, co představuje větší nespravedlnost vůči ní, když se sečte to neviditelné. Zahrnulo to chuť do práce i možnost se práci vyhnout.

Nedivila se, že i v tom jsou si všichni podobní.

Pokoj číslo 16 byl útočištěm koček Isabely Goldblattové. Hostinský z jednapadesátky se svěřil, že obstarávají taky jeho myši. Dita byla jedním z děvčat, která rozeznala sedmero kočičích krásek Isabely Goldblattové podle jména. Dovedla je hladit celou dlaní, mnout srst mírně rozevřenými prsty a škrábat je pod krkem a na bříšku. Líza Vágnerová je neměla ráda. Trhaly nitě z koberečku a tahaly se o ně. Stěžovala si, že budou mít prádlo samou blechu. Ale až na jediný případ – to způsobil pes, kterého si přivedl Neugeborn, než se mu zase zaběhl – k ničemu takovému nedošlo, i když i pro jednu blechu stál celý dům na hlavě. A Britě Mannerheimové byly kočky srdečně lhostejné.

4

Vana ve sprchách byla ještě obsazena. Dita se začala česat. Stopadesátkrát po každé straně. Přemýšlela o nejvhodnějším oblečení na zítřejší večírek. Sukni s tenkým proužkem a paličkovaným okrajem, pásek a modrou krepdešínovou blůzu s mašlí a červenou vestou bez rukávů. (Obětovala na to skoro tři čtvrtě svého měsíčního stipendia.)

Většinou si přehrávala na gramofonu, když byla sama, dvě desky: Ti-pi-tin a Mackie Messer z Žebrácké opery na druhé straně a taneční hudbu, která připomínala, jak asi vypadal svět, když tatínek potkal maminku. Desky pokládala za svůj první nezcizitelný majetek (haha!) a hodlala svou diskotéku náležitě rozšířit, jen co najde prostředky.

Měla by ráda ještě Begin the Beguine, Dina, Pro mne jsi krásná a Políčko, pole. Pak myslela na písně V. & W. Na shledanou v lepších časech a Svítá z Kata a blázna. Ezop a Mercedes a také O Španělsku si zpívám ze Severu proti Jihu. Zbývalo nasadit jehlu, dar Fici Neugeborna, který mohl v dílně opatřit všechno, co bylo z kovu, natáhnout klikou pero svého kufříkového stroje, položit na kotouč Ti-pi-tin a spustit přenosku.

Nebylo by hezké mít život jako takovou píseň? Jak říkal německý poddůstojník v Auschwitz-Birkenau, vždycky se utopí víc lidí ve víně než v Rýně. Taky říkal, když se ho matky ptaly, jestli neví, kde jsou jejich děti, a děvčatům, která sháněla matky: Was ich nicht weiss, macht mich nicht heiss. O čem nevěděl, ho nepálilo. Když některou z nich praštil, jen aby si ukrátil dlouhou chvíli a nudu v Birkenau nebo zahnal zlost, protože i sblížení na minutku se trestalo jako Rassenschande, nebo zprznění, doprovázel to známou průpovídkou: Weiber und Pferde wollen geschlagen sein. Ženské a koně si o výprask říkají. Správce Goldblatt je včera poučil, že v Itálii to říkali už dávno.

Jak se vyslovil student práv v prvním semestru Karlovy univerzity Avi Fišer na schůzce Mezinárodních Modrobílých studentů, pokud jde o ně, pořád na nich ještě nikomu nezáleží. Kdo si to nepřipustí, má mlhu v očích, pokud není, i jako Žid, antisemita jako Franz Kafka, který se vyjádřil, že by nejradši nacpal všechny Židy do šuplete a počkal, až tam dodýchají, řečeno mírně vylepšeně. Jestli to někomu něco připomíná, není to podobnost čistě náhodná, přestože do Hitlera měl svět tehdy ještě daleko. I mezi lidmi, které lze pokládat za přátelské, se najde spousta těch, kteří se podobně přátelili i s nacisty. Avi Fišer si nemyslel, že v Praze je to lepší nebo horší než například v Anglii. Stačí to, aby se nezdržovali zbytečnými ohledy, když jde o to hodit v Palestině bombu na britský vojenský automobil a když tím donutí k zamyšlení britské soudy, aby neodpouštěly německým válečným zločincům. Lze si domyslet, co bude, až přezimují na pár sezon někde v Argentině nebo v Paraguayi. Ani by se nedivil, kdyby si za čas nacisté začali stěžovat na hon na čarodějnice i v Americe. Nakonec podotkl, že minulé oběti nikoho nezajímají. Každá spravedlnost – mimo tu, kterou vyznával Avi Fišer – se dívá jen dopředu, aby uspokojila živé, ne nazpět.

Do Ti-pi-tin pronikal hluk z koupelny, ze schodiště a z pokoje číslo 15 hned za stěnou. Znělo to, jako by se Linda Huppertová hrabala Toničce ve věcech. Ze záhadného důvodu si tu kdekdo myslel, že má Tonička pod matrací přinejmenším poklad. (Ještě osm měsíců po válce si schovávala v posteli chleba, cukr a margarín.)

Černá Krista se dívala dolů z odřené desky prádelníku. Prskala a mňoukala. Falešná nebo opravdová oddanost svítila z brčálově zelených očí. Je to pravda, že kočky, věrné jen svému prostředí, ne člověku, nemůže nikdo cvičit jako psy, lvy nebo opice v cirkusu?

Mycí prášek, dosud nesmetený a nenasypaný zpátky do krabice, se bělal na podlaze pod bednou. Dita pohlédla na kočku. Začala si kartáčovat vlasy.

Za oknem se bělal sníh. Při pohledu na sníh cítila Dita mír, vyrovnanost, jako je cítí starý člověk. Jen kradmo jí probleskla hlavou výčitka za zmeškané odpoledne ve Škole užitých umění. Patrně byl ve slovu „užitých“ nějaký další smysl, který teprve čekal, aby ho odhalila. Přišlo jí líto, že se dovedla pustit do ledačeho s vervou hodnou jiných věcí a pak toho nechat a zradit sama sebe. Horlivost, s jakou chodila do školy ještě na podzim, kdy to byla i záminka, jak opustit archiv náboženské obce, se vypařila.

Viděla svůj odraz v okně, k němuž stála bokem. Musela pootočit hlavu. Po skle stékala vločka. Za chvíli se ohřeje teplem zevnitř a rozpustí se a zmizí. Dita nemusela zavírat oči, aby viděla v duchu „cestu odněkud někam“, „zelenou jezerní hladinu“ a slyšela nápěv, k němuž se libovolně přidávala. Mohla by Munkovi zpronevěřit knihu o starém Římě. Proč mluvil Munk tolik o „obětech iluzí“? Odlesk v okně se ztratil, když ustoupila o krok. Bílé místo, které se vyplní tím, že se o sebe rozdělí s někým, koho ještě nezná, kdo se – snad – narodil pro ni a ona pro něho a koho si nedovedla představit.

Pokoj a dům jí říkaly: Nejsi na tom tak špatně. Necítit se někdy tak sama a pořád na začátku něčeho, co ještě nezačalo, byla na tom docela dobře. Kdyby si teď vyšla, zval by jí hostinský odnaproti na čaj s rumem, aby jí dal najevo, že ji pokládá už za dostatečně žensky zralou. Natáhla znovu gramofon. Měla hudbu místo snídaně. Vynahradí si to večer.

S vlasy byla spokojena. Napadlo ji, jestli prošla selekcemi proto, že byla hezká nebo jen mladá a mohla ještě pracovat. Jistě, měla štěstí, zabili pokaždé místo ní někoho jiného, aniž si musela přiložit polínko. Stačilo jenom stát, mlčet a tvářit se, že je jí v Auschwitz-Birkenau dobře a nic jí tu nechybí. Za sebou zahlédla v zrcadle rozštípnuté zřítelnice kočky. Naštěstí měl Munk dost jemnocitu, aby ji neupomínal o knížky, které jí půjčil. Dík jeho četbě získávala navíc kapesné. Neměla by si stěžovat, jak mizerně v antikvariátech platí. Ráno se nechala Líza slyšet: „Kdyby u toho byla ještě tabulka čokolády, nesměla by ses divit, kdyby tě s Tlusťochem někdo podezíral. Za knížky je to platonické. I za večeři je to ještě čistá láska.“

„Ticho,“ ozval se za stěnou Lindin pronikavý hlas. „Proboha.“

Dita si dala chvíli na čas. Pak ztišila gramofon.

Včera viděly s Lízou francouzský film, který jí přišpendlil duši. Kněz, který toužil milovat. Vytušil, co mu chybí. Díra v jeho duši? Chtěla záplatu? Pokoušel se o něj hřích. Porušení celibátu, odřeknutí pozemských rozkoší. V duchu mluvila k sobě. Viděla přitom pár metrů filmu. Kněz se svými ovečkami na zápraží kostela. Sleduje je, jak se rozcházejí do svých domovů. Jednotlivci, rodiny, muži a ženy, starci a děti, krásné dívky s pevnými ňadry, jež nosí cudně a hrdě, to milostné a mateřské, bílé a svůdné. Signály každé ženy pro každého muže. Představoval si společný stůl, rodiny, věřící, povznesené modlitbou, natěšení na sváteční nedělní oběd. Kněz zůstává sám. Účastný úsměv mu tuhne na rtech.

Věděla svoje. Jsou neviditelné nemoci. Byla ráda, že o nich nikdo neví. Snad někdy ani ona. Osamělost, i uprostřed lidí. Neviditelná, nehmatatelná, citelná. Kluci, kteří prahnou po kusu holčičího masa. Má se na ně lepit, třebaže je ve skutečnosti na to, co si přejí, nechce?

Riskovat otěhotnění jako Brita, Líza a ostatní? Má se snížit a chovat se taky jako přílepka, přísavka, za večeři, společnost, nejasné výhledy?

Proč ji to nebaví a nezajímá? Čemu holdují Líza a Brita a po čem touží Tonička, jako po bílých svatebních šatech? Vyžije se bavením o zajímavých věcech kolem, někde v budoucnu? Nechce za to platit něčím, co ani nechce. Má školu. Jak se z toho vyhrabat?

V duchu se usmála. Nepovede tak mrzutou samomluvu. Asi by to nevyřešila, kdyby přestala chodit do biografu. Každý se narodil s určitou povahou. Kdoví odkud to vede, z jakého odpradávna? Neznámých předků. Srovnávala se s Toničkou, její polodětskou družností.

Má cítit osamělost jako hřích, rouhání? Přežila. Tak co. Má hlavu na krku, nohy a ruce, může se hýbat, chodit, tančit, zpívat, když na to má náladu.

Říkají, že je pěkná. Urostlá, všude, kde se to u holky čeká. Skoro ažaž.

Isabela Goldblattová na někoho dole v chodbě křičela: „To bylo zamlada.“ A vzápětí: „Počkám, až bude ruka v rukávě.“

5

O půl hodiny později stál na prahu šestnáctky menší muž v úřednickém obleku, v zasněženém kabátě. Vysvětlil, že přichází v záležitosti, která se týká Ditina strýčka. Dita se ho zeptala, kterého z jejích strýčků má na mysli.

„Strýčka Karla,“ odpověděl muž. „Máte to tu hezké,“ rozhlížel se kolem. „Je to zajímavý dům.“

„Takový lepší sirotčinec,“ usmála se Dita.

Zrudla. Cítila, jak se jí muž dívá upřeně do očí. Nechtělo se jí mu takový pohled vracet. Vybavila si okamžitě, že v Auschwitz-Birkenau pracoval strýček Karel v Sonderkommandu, v pracovní skupině, která začínala tam, kde to pro ostatní už končilo. („Svlečte se a zujte, složte si šaty a prádlo, svažte boty k sobě tkaničkami. Stáhněte si prsteny a přívěsky a náramkové hodinky, kdo má brýle, položte je navrch, stejně tak i dokumenty, cestovní pasy, rodné listy, průkazy o státním občanství a všechny legitimace.“ Na dveřích, do nichž jim ukazovali, stálo: Dezinfekce. A šipky: Do sprch.) Za všechno tady ručili vězňové, určení k tomu doprovodit vězně do podzemních komor, které připomínaly garáže nebo sklady na brambory, a tam je zorganizovat, aby to šlo rychle, protože venku čekali další, a za nimi zase další, celkem asi šest nebo sedm milionů lidí. Někdy to šlo po dobrém, jindy je museli tlačit a často bít, než pak zavřeli neprodyšně dveře bez kliky zevnitř a zvenku shora nasypal příslušný německý voják do trychtýřů na střeše plechovky cyklonu B v krystalcích, které pak padaly z kropiček místo vody a měnily se v plyn v doteku se vzduchem. Potom zase lidi ze Sonderkommanda otevřeli dveře, vytahali těla ručně a háky na vzduch, omyli je ledovou vodou z hadic u hydrantů u komor a zubní technici měli za úkol zbavit mrtvoly zlatých zubů, můstků a použitelného zubního materiálu.

Taky si vybavila jejich poddůstojníka v ženském lágru (Frauenkonzentrationslager), který se dával slyšet: „Aus nichts wird nichst. Wo kein Holz ist, geht das Feuer aus. Fettes Fleisch gibt fette Brühe.“ Nula od nuly pojde. Bez dříví oheň vyhasíná. Z dobrého masa je dobrá omáčka.

Pokud šli do komor lidi rovnou z rampy, byli hladoví a měli žízeň, byli zmateni a nevěděli, co s nimi bude. Němci jim slibovali, že hned jak se vykoupou, dostanou najíst a napít, čisté prádlo a budou si moci odpočinout. Málokdy jim to lidi ze Sonderkommanda vyvraceli. Proč by to taky dělali, když hladoví a žízniví poháněli liknavé a všechno se urychlilo? Was man wünscht, das glaubt man gern. Lidi věří, čemu chtějí věřit.

Když se jich nově příchozí ptali, co je za červenou cihlovou zdí, odpovídali Waffen SS jako Sturmmann Zugschwert někdy i ochotně, že je to „hygienické zařízení“. Tam, co je komín, jsou chemické čistírny a zabíjejí se vši, které si přinesli z vlaku ve vlasech a v šatech. Čistota je v Německu nade vše. Žádné starosti. Kdo by chtěl, aby ho štípaly blechy?

„Nesednete si?“

„Čekal jsem celou dobu, jestli se na mě někdo z vaší rodiny obrátí. Nakonec jsem dostal vaši adresu. Nastupuju do státní služby. Byli jsme s vaším strýčkem přátelé i v nejhorších dobách.“

Muž si opatrně sedal. „Za přechovávání židovského majetku byly nejtěžší tresty.“

Když už seděl, ztrácel se rozdíl mezi jejich výškou.

„Můžu se vás pro pořádek zeptat na pár věcí?“

Chtěl vědět, kdy se viděli se strýčkem naposled.

„Napsal nám v roce 1943 z Heydebrecku do Terezína,“ řekla. „Bylo to krycí jméno. Taky datum bylo falešné. V den, kdy maminka dostala jeho korespondenční lístek, vylítli už všichni komínem. Byl to takzvaný rodinný tábor.“

„Už tam nebyli?“

„Ne.“

„Zabili je? Rozumím.“

„Můžu rozsvítit?“ zeptala se Dita.

„Byli jste na jedné adrese?“

„Krátce. Ale neviděli jsme se. Bylo tam dvě stě padesát tisíc lidí.“

„Slyšel jsem, že jenom sto dvacet.“

Pak se zeptal: „Jak jim to řekli?“

Dita se krátce usmála. „Řekli jim, že začnou nový život. Osídlí pustá území. Muži budou kácet stromy a zúrodňovat půdu, stavět domy a pracovat v továrnách pod německým vedením a ženy budou vařit, prát prádlo a starat se o děti. Na rampě jim řekli, že před cestou se musí ještě dezinfikovat.“

Z patnáctky bylo slyšet Lindin hlas: „Přišel a ptala jsem se ho, co by chtěl k večeři. Datle, odpověděl. Datle si nekupuju ani pro sebe, odpověděla jsem mu.“ Jiný hlas říkal: „Není to krása, chtít k večeři datle a ořechy?“ Pak Linda řekla: „K čemu je ti láska, když každé dvě ze tří známostí v tomhle baráku skončí rvačkou?“

„Říkáte rodinný tábor? Pracoval tam ve svém oboru?“

Muž sledoval Ditinu dlouhou tvář s pletí nedozrálé broskve, ostře krojené modré oči a čelo s drobnými vyrážkami. Odhalovala ve svém úsměvu dvě řady bílých zubů, z nichž jeden, v barvě slonoviny, opouštěl maličko pravidelný oblouk.

Prsty si přičísla kadeř.

„Měl jsem dojem, že jste se radila se svým právníkem,“ řekl náhle muž. Všiml si gramofonu, rudého karafiátu v láhvi od mléka a mapy Mobiloilu na stěně. „Pro lidi, jako jste vy, se teď uvolnila spousta míst,“ řekl potom.

Usmála se. Napadlo ji, že babička Olga z matčiny strany vlastnila kdysi pole v Habrech u Golčova Jeníkova. Nikdy tam nebyla jako majitelka – samozřejmě –, a pokud šlo o zmíněný kousek země, zdálo se jí nebezpečné k něčemu se vázat a zase o to přijít.

Pak tu byla druhá babička, Luisa. Podle tatínka nikdy nic neměla. Když se jí na něco ptali, říkala prý, že blázen má víc otázek, než by stačilo sedm moudrých odpovědět. A že je lepší, když člověku závidí, než když ho litují. Rodiče měli do začátku války v Josefovské 7 prádelnu. Tu otec prodal v létě 1939. Mohla by leda zkoumat, zda to nebyl prodej jen naoko, jako se tenkrát lidi naoko vdávali, ženili a rozváděli.

Muž se na ni podíval. „Nebezpečí už pominulo,“ prohodil. „Do ničeho jste se nenamočili. Nemusíte se cítit jako pod zvětšovacím sklem. Pořád ještě vyhazují z míst lidi, kteří vsadili za války na špatného koně.“

Dodal: „Světlo vám taky platí ta vaše Obec?“ Sáhl k zámku aktovky. „Naučili jsme se všichni, jak přežít. My tady, vy tam.“

Poznamenal ještě něco o čistých rukou.

Připomenul Ditě bezděčně poddůstojníka z Birkenau. Frische Wunden sind gut zu heilen, alte Schäden heilen schwer. Andere Zeiten, andere Sitten. Zufriedenheit macht glücklich. Čerstvé rány se hojí dobře, ne stará bolest. Jiné časy, jiné zvyky. Spokojenost přináší štěstí.

Usmívala se na muže. Jednou se ptala tatínka, proč je strýček Karel tak smutný. „Ty nevíš? Nikdo nemá rád zubaře. Většinou se jich lidi bojí.“ Divila se, proč se tedy strýček Karel nestal radši kominíkem? Vybavila si tatínka. Vypadal za války jako karikatura ze Stürmera. Malý, udřený, pomačkaný. Maminka byla světlovlasá a pěkná. Možná, že se vdala pod svou společenskou úroveň. Mohla po nich zdědit leda strach z minulosti i z budoucnosti, zastřený touhou žít v krásném bílém domě. Ale kdyby tatínek ani trochu nevěřil, že se z toho dostanou, nevyučil by se na stará kolena svrškařem.

„Strýček nebyl žádný silák,“ řekla. „I kdyby byl silák.“

Vzhlédla k muži. Tak jako Fici a Andy nebo D. E. naučila se za války odhadovat lidi rychle, podle tváře, očí, jizev, vrásek nebo hlasu. Člověk musel posoudit někoho ze slova, z gesta, dechu. Mezi tušit a poznat se ztratila hranice. Na mrknutí jednoho člověka závisel život druhého. V jediném pohybu bylo, kdo co má za sebou nebo co ho teprve čeká. Mluvit nebo mlčet se překrývalo.

„Dát vás takhle dohromady není vůbec špatný nápad,“ řekl zase muž. Je to asi pravda, že v kolektivu nebo pro kolektiv je všechno snadnější.

Vytahoval z aktovky balíček. „Jsou to zlaté fólie, slečno Saxová. Tady je vaše polovina. Je to dvaadvacetikarátové zlato. Jen pro vaši představu: prstýnky se dnes dělají z desíti.“ Položil balíček na Britino lůžko.

Ditě se sevřelo hrdlo. Snažila se to zachránit slovíčkem „promiňte“. Nechtěla dát najevo svoje překvapení. Ráno vystřihla pro Toničku inzerát ze starých novin: Bolí vás něco? Používejte Fellerovova fluidu, s ochrannou známkou Elsafluid. Rebarborové pilulky.

„Co jste tam dělala? Je to pravda, že všichni museli pracovat, dokud žili?“

„Jeden čas jsem se starala o děti.“

„Nebylo to všude stejné?“

„Podle toho. Němci měli osmdesát tři koncentracích táborů, z nichž se málokdo vrátil. Z těch známějších jsou Buchenwald, Osvětim-Březinka nebo Majdanek, Chelmno, Sobibor a Treblinka. Pro Židy, cikány a homosexuály, pro nežádoucí lidi.“

„Máte ráda děti?“

„Je to už dlouho.“

„Některé z nich se vrátily?“

„Říká se, že jedno procento. Nebo procento jednoho procenta, už ani nevím.“

„Zabili hodně dětí,“ řekl muž.

„Kolem jeden a půl milionu. Ale nikdo to neví přesně.“

„Je to možná ještě dobře.“

„Nevím.“

Muž se podíval na balíček s fóliemi, ještě než doplnila „možná“.

„Všechno je relativní,“ řekl. „Není žádná absolutní mravnost.“

„Asi to tak lidi chtějí.“

„Nevím, možná,“ řekl teď zase muž jako prve Dita.

Sklonila bradu. Dívala se skoro nepozorně. Cítila, jak se jí dívá muž přímo do očí.

„Devadesát devět procent všech věcí, které jsou v životě důležité, se točí kolem peněz,“ řekl muž.

„Jeden čas jsem nosila kamení.“

„Ano?“

„Děkuju,“ řekla Dita a znovu zrudla.

„Není zač. Taky děkuju. Byla to moje povinnost. Můj způsob odporu. Když jsem nemohl ukrývat lidi, schovával jsem alespoň jejich zlato. Gestapo mělo v Čechách přes pět tisíc lidí. Nikdo z nás s nimi nikdy úplně nesouhlasil. Za všechno byl provaz nebo kulka. Čekal jsem, že se ozvete sama. Doufám, že jsem vás příliš nepřekvapil.“

„Ne tolik,“ zalhala.

Usmívala se. Zvykla si, že lidi považují její úsměv za výraz jistoty.

„Jako vklad vám to vezme každá banka.“

„Mohla bych pro vás za to něco udělat?“

Na okamžik se na ni muž podíval. Sklopil oči.

„Hrníček čaje?“ zeptala se.

Nevztáhla ani teď ruce po malém balíčku.

„Ne, děkuji, musím už opravdu jít. Nemám tolik času. Těch zvířat je tu víc než dost.“

„Dům u sedmi koček.“

„Sedm je šťastné číslo.“

„Žádné potvrzení?“

„Můžeme to pokládat za vyřízené stiskem ruky?“

Klobouk byl už v malé pěstěné bílé ruce. Pomyslela si, že patrně v životě nic těžkého nedělal. Zhoupla nohama. Udržovala ve vzduchu pracně trepky na špičkách.

„Ještě sněží,“ řekla.

„Naštěstí nejdu daleko,“ odpověděl muž.

6

Asi deset minut pozorovala Dita balíček. Nemusela už myslet na to, kolik jejích příbuzných mohlo za obsah balíčku žít o den dva déle, kde, kdy, jak a proč. Mohla prve říct, že jí ten člověk nerozuměl, když se tvářil, jako by jí mohlo být zlato na zuby – při veškeré vděčnosti za odevzdání – i nepříjemné? Vdechla. Takový je život. Strýček Karel. Výsada, když člověk přežije. Ženy vlevo, muži vpravo. Děti? („Za posledních šest tisíc let nenašel nikdo nic lepšího,“ řekl prve muž. „Kdoví co bude, až se všecko zlato světa spotřebuje?“)

Byl to majetek. A dostala se k němu jako zatím ke všemu snadno. Znovu spustila gramofon. Dal si notnou práci s převázáním. Konopí, konopí. Co s tím? Na podzim 1944 přijely s maminkou do Birkenau. (Heydebreck bei Neuberun.) Stály před vojákem, který dohlížel na rozdílení prádla. Měl jezdecké boty z leštěné hovězí kůže a světlezelenou košili. Vyřadil matku pohybem palce. Dita si před něj klekla a prosila za matku. Měl oči prázdného člověka a všechnu moc světa. Kopl ji. Byla skoro ráda, že padla tváří do bláta.

Když tady byla minulý pátek malá společnost, mluvilo se o Švýcarsku. D. E. Huppert vyslovil podezření, že v sejfech tamějších bank leží zlaté zuby, majetek německých vojáků a úředníků a soudců, kteří si to uložili na číslo. Podle Munka Švýcaři dělali s Němci dobré obchody. Prodávali nacistům zbraně s tučnými výdělky. Potopili uložené židovské peníze do hloubek a tůní svého proslulého bankovního tajemství. D. E. ji nabádal, aby si to nenechala zošklivit ani od bláznivého Munka. („Musí to být nádherná země.“) D. E. soudil, že čím spořádanější a čistší země, tím lépe se v ní může našinec cítit. Avi Fišer řekl, že by se měla založit kancelář pro hledání válečných zločinců někde na neutrální půdě. Možná, že by se s některými lidmi našel i klíč k židovsko-německo-švýcarskému zubnímu a jinému zlatu.

Za okny se řinul sníh. Nebe leželo nízko. Deska vyprávěla anglicky, s omšelou neúnavností, jak včera při žlutém úplňku odrazovala dívka svého miláčka.

„Rozléhá se to tady jako po horách,“ vcházela Linda bez zaklepání. „V noci slyším, jak houká vlak a ve dne tohle.“

„Taky mohli koupit lepší dům,“ řekla Dita. Mohla si domyslet, jakou dělá Lindě Huppertové radost lepit uši na zeď. Kdyby se mohla proměnit v tu pověstnou pohádkovou mouchu, která sedí na zdi a všechno odposlouchá, udělala by to bez váhání. Máš na rtech krev, holka. Nechceš si to utřít, než ti začne kapat po bradě?

Linda si otírala rty. Dita ztišila gramofon. Když už byla Linda uvnitř, nezdálo se jí to najednou tak hlučné. Sedla si na rám okna. Sníh se sypal hustě. Vydával měkké světlo.

„Když řekneš doktorovi Fitzovi, že máš náběh k paradentóze a že se ti drolí zuby, aby sis připojila kolkovanou žádost,“ řekla Linda.

Deska už byla u náhodného setkání dvou miláčků pod žlutavou září luny. Linda utrousila: „To už je hodně starý šlágr.“

Vedle balíčku s fóliemi ležela bota s podrážkou z lepenkového papíru. Linda ji vyzdvihla za tkaničku.

„Snad si nechceš vzít tenhle papundekl zítra na večírek?“

„Co bys mi radila?“

Linda nespěchala s odpovědí. Nerozuměla tomu, proč se Dita prve nezeptala toho člověka na jméno a adresu.

„Válka dělá z lidí prasata,“ řekla.

Dita si navlékala střevíc a začala si vázat tkaničku. Linda se neodvážila balíčku dotknout. Nešla do práce ze stejného důvodu jako Dita Saxová. Zdálo se jí, že se Dita tváří jako královna.

Minulý pátek si pozvala Dita společnost, studenty a známé, včetně Lindina nevlastního bratra Davida Egona Hupperta. Křičeli, zpívali a smáli se. Jedli bramborové placky s česnekem, které jim připravila Dita k čaji za pomoci Isabely Goldblattové. Poslouchali její Ti-pi-tin.

One night when the moon was so yellow

Rosita met young Manuello…

Když došly zásoby, začal se Andy Lebovič rozčilovat, že je Zaslíbená Země (Zet Zet s velkými začátečními písmeny) daleko, jako by za to někdo odpovídal. Avi Fischer s pohotově natištěnou vizitkou, že je absolvent prvního semestru Právnické fakulty Karlovy univerzity v Praze, vychvaloval pro změnu královské zřízení v Dánsku. (Je něco zdravého ve světě dánském.) D. E. Hupperta ani nenapadlo, aby zaklepal na patnáctku. Dita mu citovala z povídky o Agnes z Krysaře Viktora Dyka z roku 1911. Krysař byl Ditin pan K. („Člověk nemá vybírat sám míru lásky určenou pro dva.“ Dorážela ho načtenými větičkami: „Je jen určená míra lásky, ohraničená a nezměnitelná. Nemiluj příliš, chceš-li být milován.“ A tak dále. Fišer usoudil, že je to kradené z apokryfů. Alespoň to „nemiluj příliš“. „Přemíra lásky, kterou dáváš, ničí možnosti lásky, kterou bys měl brát.“ A podobně.) Ti-pi-tin měli jako hymnu. K tomu, aby obsáhla zbytek, měla Dita podle Lindy velké modré oči a úsměv a jako chůdy nebo berle Krysaře.

Ditě nevadilo, že necitovala přesně. („Člověk nemá sám vybírat míru lásky určenou pro dva.“) Znala knížku skoro nazpaměť. („‚A vaše jméno?‘ ‚Nejmenuji se: jsem nikdo. Jsem hůř než nikdo, jsem krysař.‘“) Neunavovala ho tentokráte pokračováním, které jí znělo mezi spánky. („‚Krysař,‘ zasmála se žena ve dveřích. ‚Přicházíte včas do Hammeln. Není tu krysaře, zato krys je tu mnoho. Vysvětlete mi, krysaři, odkud se berou krysy? Nebývalo jich dříve, jak nám říkají. Je pravda,‘ končila s úsměvem, ‚staří lidé míní, že svět je stále horší.‘“) Našla v ní tajemství a smysl, příslib nebo výzvu, nezbadatelnou krásu obsahu a slov. Lindě tím pila krev. Ve svém smíchu utápěla Dita Saxová všechno nepříjemné, co přinášela někdy, nejen vinou opatrného správce a jeho ženy Isabely, Lublaňská 25. Ani je nenapadlo pozvat Lindu. Když se Dita smála, vyvolávala dojem dospělosti. Co bydlela Linda na patnáctce, dvacet jedna měsíců, pletlo se v takové pátky páté přes deváté. Někdy se končilo tancem, jindy tichem. Takové ticho bylo pro Lindu pokaždé hlavolamem.

„Nemyslíš, že by měla každá holka čas od času něco nečekaně zdědit? Žádná zazobaná organizace už mi nechce dávat navíc ani jednu podporu měsíčně.“

Linda se na ni dívala jako na člověka, kterému svítí slunce, aby se zapomněl ptát na hvězdy. Nebo jako na někoho, ke komu přichází to nejlepší, i kdyby jen spal.

„Budeš tam zítra?“

Linda myslela na to, že by na Ditině místě vymohla z přechovatele víc než polovinu. Hodila druhou botu nazpět, aby si ji mohla Dita nazout. Balíček se zlatem nadskočil.

„Myslíš kvůli mým apartním střevíčkům?“

Linda vyvalila své zelené oči, vytáhla želví krk. Hodila si dozadu patku brunátných vlasů. Pozorovala Ditinu postel. Tvářila se, jako by některým lidem všechno, co bylo, zmrzačilo duši k nepoznání. Dita neřekla, co jí blesklo hlavou, dvojí rčení Isabely Goldblattové, že kdo spává se slepými, probouzí se šilhavý, nebo se prochází s mrzákem, naučí se kulhat. Neznělo to nejvlídněji, snad to ani nebyla ve všech případech pravda. Jen si o to Lindička loudila. Nedal se náhodou Lebovič v souvislosti s Lindou slyšet, že ženské, psi a vlašské ořechy jsou tím lepší, čím víc se bijou?

„Chodí za tebou ještě Herbert Lágus?“

Linda se zmínila o Herbertovi, ale myslela Neugeborna.

„Kdyby to bylo na mně, klidně ti ho přenechám,“ řekla Dita. „Žijeme jako v akváriu, všichni všem na očích.“

„Mockrát děkuju,“ odpověděla Linda na první polovinu Ditiny věty. Linda se dívala do otevřeného prádelníku na přihrádku s Ditiným prádlem. Okusovala si nehty, jako obvykle. Odhadovala prádlo, jako by se mohla vsadit, že jako malá holka chodila Dita s maminkou a tatínkem v širokém klobouku se stuhou, v šatech s kraječkou a v lakovaných botičkách. Někdy si představovala Ditu jako tanečnici v nočním podniku. Jak na ni čekají před šatnou po představení muži s pochybnou pověstí, s kyticí v jedné ruce a s láhví vína v druhé. Byla vždycky čistá, učesané vlasy a žádná špína za nehty.

„Jaké máš plány?“

„Myslíš dnes nebo zítra?“

„Všeobecně.“

„Jít na ulici mám pořád ještě čas, ne?“

„To holky jako ty nedělají.“

„Neměla bys mě podceňovat.“

„To nedělám.“

„Ani přeceňovat, možná.“

„To taky ne.“

Linda věděla, jak nerada mluví Dita o svých vyhlídkách. Jak to přijde, ptala se Linda v duchu sebe samé, že někdo, kdo má víc štěstí než naopak a je tak hezký jako Dita, toho ocení spíš méně než více. Hledala za čelem Dity, co je pravda a co lež. Věděla podle sebe, kolik toho je v člověku pravda a kolik prolhanost. Jistě je lepší být pěkná než ohavná. To je jistá věc. Může se tím cítit silná a šťastná. Může si dovolit svůj pitomý úsměv. Má to všechno snazší. To není zrovna fér. Kde se spravedlnost rozděluje?

„Jsi samá pozvánka,“ řekla Linda. „Za chvíli budeš znát ty nejlepší podniky v Praze.“

Dita vážila svou odpověď.

„Dobrou restauraci poznáš podle obsluhy, je rychlá a pozorná, ne lísavá, prohnaná nebo otrocká. Neptají se tě, jestli je všechno v pořádku, a postarají se, aby to bylo perfektní. Nikdo ti neskáče do řeči a neptá se, jestli si ještě něco přeješ.“

Pozorovala Lindu, jestli ji vůbec poslouchá. Linda nevěděla, jak ji přerušit.

Tak Dita ještě řekla: „Ani si nevšimneš, kdy ti dolévají víno. Nebo co odnesou, přinesou, doplní. Jídlo je i na pohled kus uměleckého díla. Světla jsou ztlumená a jediný hluk, který zaslechneš, je šumění dlouhých večerních šatů.“

Linda mlčela. Spolkla naprázdno. Dita změnila tón.

„Co já vím, nejsi tak nezkušená. Třeba si je ani všechny nepamatuješ.“

„Vzpomínám si na to, jak jsem se poprvně dívala na nahého mužského,“ řekla Linda věcně, aniž to přespříliš zdůraznila, znělo to o to zkušeněji.

„Kdoví co budu muset podniknout, až zjistím, že nemám v rodině jediného bankéře?“

Linda zvedla obočí. Zdálo se jí, že Dita odpovídá spíš sobě než jí. Občas to vyčítali v práci také jí.

„Proč se říká, že sova nerodí orlíčky?“

„To se mě vážně ptáš, nebo víš něco, co nevím?“

„Můžeš si vybrat.“

„Znáš tuhle písničku? Teď jdu spát a ráno se probudím a život nebude zlý?“

„To máš na druhé straně?“

„Ne. Tam se říká: Ty tomu nevěříš? A: Nevím, snad.“

Lindě se zdálo, že Dita měla v očích i v hlase nepokoj, fantazii, něco mlhavého, co ji dráždilo. Nebyla to závist, kterou se užírala. Byla to závist i obdiv, trochu žárlivosti a snaha o napodobení. Lezlo jí krkem hrát vždycky druhé housle. Nevěděla sama, co to obsáhlo. Ještě utrousila, že se chce taky už od rána marně sprchovat nebo vykoupat ve vaně a je to pořád obsazené.

„Kdo se nesprchuje, jak jsem četla v panu Langerovi, musí se smířit s tím, že mu démoni zaklejou duši do vodopádu. Nebo do vodovodu? Už se vidím, jak mi omývá duši Niagara.“

„Tvoje starosti na mou hlavu,“ řekla Linda. „Zdražili zase poštu. Ale ty nikomu nepíšeš, co já vím, ne?“

Dita si myslela: Není to legrace? Tělesně jsem tady a v duchu kdovíkde. O co si vlastně Linda koleduje? Neříkala Isabela, že neznat někoho není tak docela na škodu? Dokud se někteří lidé neznají, mají pro sebe vzájemnou úctu. Je to taková čekací doba. Vzájemně se okukují a hledají nějaký dotyk, vztah, poměr nebo známost. Ale pokud mají pud sebezáchovy a kousek rozumu, nahlédnou, že to by bylo horší než to, že se neznají. Protože zároveň pochopí, že ve skutečnosti je žádný bližší vztah s tím dotyčným nezajímá.

Pokud šlo o Lindu, byly v tuhle chviličku vzájemně propojené, aniž by některá něco řekla. Ústa říkají jedno a oči to druhé. Anebo ani ne pohled, druh odmlčení. A to, co si nechává člověk pro sebe, je jeho součást. Kus pravdy, kousek lži. Každý je kouskem své bytosti to, co nikomu nesdělí, co je jeho tajemství. Možná, že všichni jsme to, co skrýváme nebo zapíráme, i kdyby to mělo znamenat, že se člověk cítí jako lhář.

Je těžké někoho posuzovat jen podle toho, co neřekne. Ale je to pohodlnější. Ne příjemnější. Nežere se tím tolik. Soudit podle toho, co o někom známe, je peklo.

Nechtěla spojovat Lindu s válkou, protože už válka nebyla. V přírodě je si všechno živé blízko, aby vyšlo vstříc popudu zabít. Naštěstí rozum nebo výchova to pomohou potlačit. Není to žádná vznešená touha. To věděli už dávno přede mnou Němci. Co výchova a slušnost nikoho neučí, je, jak se bránit. Jen to, jak to v sobě utajit.

Linda uhnula dotčeně svým želvím krkem. Dita si začala zapínat kabátek s falešnými japonskými vzory. Linda se zatvářila prkenně. Gramofon zpomalil a deska dokulhala na konec. Dita si místo desky začala broukat:

Pánové, choďte k nám každý den…

„Často chodí, ne?“ obrátila se Linda už ve dveřích. Nechala ve svém pokoji nedovřeno. Škvírou o minutu později zahlédla přicházet Alfréda Neugeborna. Občas přejel dlaní po rozviklaném zábradlí, které nedávno spravoval. Před dveřmi na šestnáctku, než zaklepal a vzal za kliku, vybalil z hedvábného papíru sněženky. (Linda je ocenila na nejméně pět korun.) Pátek odpoledne byl den návštěv.

Neugeborn minul Lindin pokoj, aniž tušil její zklamání. Nevěděl, že ho pozorovala, ani o tom, jak ráda by byla, kdyby zaměnil dveře.

Linda Huppertová, která se chlubila šeptem na domovních schůzích, že je už skoro po vyučení a bude se umět živit vlastníma rukama, měla v Lublaňské 25 pověst treperendy. Dovedla v nestřežené chvíli proštrachat všechno, po čem jí nic nebylo. Na Ditu si netroufla. První na ráně byla většinou Tonička Blauová. Lindě taky málokdy něco ušlo. (Například aféra Dorisky Levitové, která otěhotněla devět měsíců po válce a usoudila, že se toho zbaví, když nechá pokud možno spát ve své posteli co nejvíc kluků najednou. Musela se vystěhovat, i když jí našli okamžitě slušné místečko.) Linda věděla, že Líza Vágnerová pracovala v Auschwitz-Birkenau v Odvšivovací stanici. Cyklonem B pro změnu dezinfikovala šaty z ženského lágru. Zatímco lidem stačilo patnáct minut, odolávaly vši a blechy cyklonu B až dvanáct hodin, i když někdy jen proto, že Němci ubrali z přídělů Odvšivovací stanice, aby mohli přidat v komorách. A někdy, podle rozmaru komandanta a zásobovacích důstojníků, naopak. Líza fasovala plechovky s cyklonem B v ambulanci německého Červeného kříže, která před Odvšivovací stanicí zastavovala na cestě k čtyřem krematoriím. (Páté bylo, po povstání místního Sonderkommanda, které Němci do posledního muže postříleli, od čtvrtého října 1944 do konce zabíjení vyřazeno z provozu.) Odvšivovací stanice byla třetí zastávka na cestě. Někdy se Líza přela se zřízencem, který měl plechovky na starosti: nemůže zabít vši tím, že na ně bude jen foukat. Občas se Linda vyptávala Lízy na to, jaké šaty dezinfikovala, když přišly nové transporty a Líza měla všechnu možnou evropskou módu roků 1940 až 1944 jako na dlani.

Stejně tak Linda Huppertová věděla o Kity Borgerové, která, než odjela do Austrálie, stála za honorář modelem malířům, kteří přecenili její věk. Zdálo se, že je Linda zpravena i o dvou tetách – kuličkách – Dorisky Levitové, v jaké souvislosti bylo jejich staropanenství k jejímu těhotenství. Věděla, co potkalo Lízu Vágnerovou, u které našla v prosinci v posteli Isabela Goldblattová obvodního lékaře, místo kterého nastoupil do Lublaňské 25 doktor Fitz.

Linda si vždycky myslela, jak je příjemné myslet na potíže těch druhých, protože v jejich světle jsou její vlastní o něco snesitelnější.

Ozvalo se zpěvavé dále, jako začátkem odpoledně už jednou. Linda z toho zaslechla zmlsanost nebo mrzutost z návštěv, které by bez námitek přijímala a propouštěla sama. Vyhlížela skulinou mezi dveřmi Neugeborna. Vyšeptla dokonce jeho jméno. Představila si jeho rty, dotek jeho ruky, jak mu říká, že by si přála, aby byl volný pro ni, dát a dostat nebo udělat víc. Mohla ještě ocenit, jak byl vytáhlý, samá ruka, samá noha. Opřela se čelem o dveře. Asi minutu plakala.

7

„Jsi sama doma?“ zeptal se Fici Neugeborn místo pozdravu.

„Na chvíli,“ odpověděla Dita.

„Co se děje?“

„Nic. Kromě toho, že nefunguje sprcha. Čekám na jaro, Fici,“ smála se. „Andy Lebovič věří, že když holky brečí, zhorší se počasí. Ty taky? A když prší, postihne to všechny. Co bys chtěl, aby se dělo?“

Fici se rozhlédl. Sáhl do kapsy. Vracel jí úsměv. Přišel ve své odřené pilotní bundičce, na kterou byl náležitě pyšný, v nažehlené bílé košili s modrými proužky a hladkou vínovou kravatou značky Ascot. Načesané vlnité vlasy na konečcích ještě světlejší od letního slunce si rozdělil pěšinkou nad levým spánkem. Nos měl rozpláclý, s pohyblivou chrupavkou, jak chodili boxovat s Andym Lebovičem do tělocvičny v Lékařském domě. Jen Líza tvrdila, že měl rozbitý nosánek už dávno předtím, než ho napadlo boxovat.

„Jak se máš? Ani jsem nečekal, že budeš doma.“

„Začíná se na mě lepit štěstí, Fici. Včera jsem byla na doporučení malého Munka na přednášce o znárodnění továren a výsadách nemajetných tříd. A na ty od doktora Fitze jsem ťukala na Vystěhovaleckém úřadě adresy na obálky rychlostí dvanácti slov za hodinu.“

Na okně leželo asi deset centimetrů sněhu. Kočky se bezhlučně pohybovaly po pokoji, s očima jako točící se kola. Dita chvílemi mnula černé Kristě kůži maličko sevřenými prsty, jako by dávala vychutnat zvířeti svou nevyužitou něhu.

„Mám na večer dva lístky do kina,“ řekl Neugeborn.

„A co když mě bolí oči nebo mám jiné potíže?“

Nepřipomenula mu, že prve tvrdil, že ani nečekal, že bude doma.

Neugeborn bral do rukou postupně knížky na poličce. Byly to Munkovy svazky, které si připravila do antikvariátu. Hermann Hesse, Tolstoj a Turgeněv.

„Jak si můžeš být tak jistý, že už něco na večer nemám?“

„Jestli tě z něčeho bolí oči, je to z tohohle nadělení. O čem to je?“

„Taková směs. Něco jako soukromý Vystěhovalecký úřad.“

Fici se ušklíbl. Viděl pod Britinou postelí pár kousků prádla. Dávala si prádlo na praní do kufru, ale někdy je jen hodila na víko nebo pod postel.

Dita cítila Ficiho pohled. Jak to, že se na ni každý kluk poslední dobou dívá, jako by mohla být mrknutím oka nahá? Na pár vteřin měl Fici Neugeborn v pohledu tělo. Jeho i její tělo. Jeho rty – aniž to vyslovily – říkaly mám tě rád, mám tě rád, mám tě rád a zároveň svlíkni se, svlíkni se. Vypadám snad, jako bych byla zároveň oblečená i svlečená? Nebo to je moje chyba? Stojím si tu nahá – třebaže oblečená – a vykládám, jako by se nechumelilo, je částečně schovaná v šatech?

Měla mu povědět, co se jí v noci zdálo?

„To první je o tulákovi, který pohrdal vším, co je vžité. Nechtěl si přiznat, že zestárnul taky, když kolem něho stárlo všechno ostatní. Ti druzí ho kvůli tomu litovali, ale zároveň mu záviděli. Byl volný, ale zase nic neměl.“

„Alespoň se pohodlně stěhuje,“ usoudil Fici.

„To druhé je vyprávění koně. To napsal pan Leon Tlustý. Poslyš, Fici. Nemohl bys nám sem náhodou opatřit silnější žárovku? A pro mě klapky na uši, než bude po zimě?“

„Ty bys je nosila?“ Pak se podivil: „Munk už rozumí koním?“

„Asi jen tažným. V každém případě mi to dává. Já to pak dávám dál. V takové herce, co měla zamlada krok přesný jako měřící plátna, nepozná už za čas nikdo někdejšího krasavce. Vyženou ho ze stáje pro sešlost věkem.“

„O čem je to třetí?“

„Jak se umírá v poměrně civilizovaných zemích. Idylka pro dospělé. K pánovi v nejlepších letech přijde ve snu krasavice, už při těle, zato v průsvitné košilce, bere ho do míst, která navštívil a pozapomínal. Nebyl asi ten nejvděčnější. Kdo už se dokáže soustředit? Čekal víc spíš od toho, co teprve přijde. Nejsme si všichni podobní? Ryc nebo pic. Je to už moje třetí povídka, kde si zubatá s kosou hraje na nahou ženskou a nabízí pánům jiné zboží, než má opravdu na skladě.“

Fici se usmál. Byli už oba jednou nohou na onom světě. Ví, kde je to lepší, ne?

„Dobrý,“ řekl. Měl hluboký hlas. Znělo to, jako by říkal, že se po jisté zkušenosti necpe, kam ho nezvou.

„Jak říkají Francouzi, Fici. Umřít znamená vždycky odejít na dlouho. Munk mě pořád zásobuje čerstvou pící. Chceš si něco přečíst?“ (Než to prodám, pomyslela si.)

„Bavilo by mě spíš, kdybys mi to vyprávěla.“

Přenesl váhu těla z nohy na nohu. Vytáhl z kapsy sněženky. Nechal je vzpamatovat a postavil svazeček do skleničky u umyvadla. Z druhé kapsy vytáhl lístky do biografu. Začal je, k Ditinu překvapení, trhat na kousky.

„Byl to ruský film, Fici? Válka, mrtvoly, revoluce?“

„Americká barevná veselohra.“

„To máš prašť jako uhoď.“ Učísla si kadeř. „Jaký je v tom rozdíl?“

Fici se usadil na Britinu postel.

„Co to máš na sobě za boty?“

„To už jsi třetí, kdo se mě na to dneska ptá.“

Černosrstá Krista upírala na Ficiho brčálové oči. Drápla ho do manžety u kalhot. Neugeborn ji odkopl.

Dita si sedla vedle něho. „Myslíš, že je to taková výhoda, Fici, když je nás najednou o tolik míň? Měla by to být výhoda, když je to za takovou cenu, ne?“

Myslela na to, co se jí v noci zdá. Co se asi zdá Neugebornovi, jakou v tom hraje úlohu ona. Také, jako jí, se mu zdá o červotočích nebo že je vrabec a sedí v zimě u komína, aby se ohřál, a v létě v louži, aby se trochu osvěžil? Nebo že sedí na posteli, jako teď, s nohou přes nohu, nahá, a kluci, jako Neugeborn nebo D. E. Huppert, se na ni dívají, tázavě, obdivně, výmluvně? Nebo jako by byli malíři a chtěli ji namalovat? Mohla si představit Neugeborna se štětcem v zubech. Věděla, jak se probudila, s polštářem zmuchlaným mezi nohama.

Usmála se, Fici si dokázal spískat – s Andym i bez Andyho – ledacos. Ale nemusel dávat do hry ani zlomek toho, co holky, od kterých oba chtěli všechno. Myslela na to, proč platí jiná pravidla pro kluky a pro děvčata. Odpovídá to některým vrozeným vlastnostem? Proč je některé kluky snadné rozzuřit a snadné usmířit? Děvčata tolik lžou, aby dosáhla nějaké pochybné výhody. Co to je, co najednou odstraňuje celé skupiny lidí, národy, třídy, aby udělali místo na slunci těm, co přijdou po nich, a jak dlouho na sebe nechá čekat, co přijde příště?

„Nemůžeš hodit jedním kamenem za dvěma vrabci.“

Neugeborn vdechl Ditinu vůni. Její vlasy mu připomenuly chuť vanilky, když jeho maminka pekla sušenky. Zdálo se mu, že téměř slyší vzdechy jejího těla. Snažil se tomu rozumět. Pozoroval sníh na okně, jak šlehal a vytvářel těžkou hmotu. Obsáhlo to všechno, co chtěl, co dávalo smysl.

„Byl jsem se tu podívat včera odpoledne. Nikdo nebyl doma.“

„Seděla jsem na lavičce u mostecké věže. Když svítí sluníčko, chce se mi věřit, že by to mohlo být, jak to ti nejlepší podle Munka i proti Munkovi chtěli – a nikdy se jim to nesplnilo – už dávno. Četla jsem si verše chorvatského partyzána, kterého zastřelili v roce 1943 srbští četníci. O partyzánech, kterým fašisti vypíchali oči, hodili do jámy a močili na ně, než za nimi velkomyslně naházeli pár ručních granátů. Jmenovalo se to Jáma. Kluk ze školy vedle mě to četl při přednášce, rozbalil staniol a nabídl mi kousek čokolády. Rozpouštěla se na jazyku jako krém.“

Podíval se na ni. „Holky na jedno odpoledne mě už nebaví,“ řekl ještě.

„Slyšela jsem naopak, že máte v tom směru s Andym plné ruce práce.“

Fici se odmlčel. Za stěnou s plakátem Mobiloilu se ozval dutý zvuk. Venku zase začal padat sníh. Šumění, k němuž si Fici dosazoval zvuk. Chvílemi se zachvělo okno. Některé vločky zvlhly, než dosedly na sklo, rozpouštěly se a stékaly, než se roztáhly a nakonec zmizely.

„Cos dělal minulý pátek, že ses tu neukázal, Fici?“

„Hráli jsme s Andym poker.“

Fici zalétl pohledem na druhý konec místnosti, k jiným součástem Britiny garderoby.

„Hrajete o hotové peníze?“

„Jinak by mě to nebavilo.“

„Proč? Všechno platonické je ti cizí?“

„Andy hraje do posledního pětníku. Je to jedna z jeho sedmi zásad. Nemůžeš hrát poker než o peníze.“

„Hrajete oba rádi riskantní partie,“ řekla dvojsmyslně. „Oba chcete jen vyhrát. Z kolika proher se skládá výhra?“

„Jak to myslíš?“

„Kolikrát musíš prohrát, abys jednou vyhrál?“

Fici Neugeborn bral znovu do rukou Munkovy knížky, jako karty, vzhůru nohama.

Ditin a Ficiho pohledy se sešly. Byla to vteřina, v níž Dita vycítila Neugebornovu otázku. Nevěděla dost dobře, jak se vyhnout odpovědi, než řekla: „Jsi taky jako kočka, Fici. Můžou tě shodit ze střechy a spadneš vždycky na všechny čtyři.“

„Máš modré oči,“ řekl Fici.

„Říkám, že si vždycky dovedeš pospíšit, Fici. Děláš to taky na jiných adresách?“

„Máš zvláštní, hluboké modré oči,“ koktal Fici.

„To už říkala moje maminka. Umíš hádat.“

Doprovodila to úsměvem, za kterým schovala svou bezradnost, trochu strachu nebo nechuti a to, čím Ficimu lichotila.

Neugeborn vypadal čistě, jako by zrovna vystoupil z výkladní skříně. Vyžehlené kalhoty a tvídové světlezelené sako, vyleštěné hnědé polobotky. Běžně nosil obnošenou pilotní bundu, kterou od něj chtěl odkoupit nebo ho o ni obehrát Andy Lebovič. Pokud navštěvoval ji, ještě ho bez ní neviděla. Nosil ji snad jako talisman?

„Dary od poválečné paní Lágusové,“ uhodl Ditiny myšlenky.

Zapínala si vrchní knoflíky japonského kabátku až ke krku, čímž v Neugebornovi navodila představu opaku. Utáhla si pásek. Ale i ten si musel nejdřív rozvázat.

„Kdo to je? Zrzek je taky Lágus. Myslela jsem, žes v pátek nepřišel kvůli němu. Je to někdo z jejich rodiny?“

„Předválečná sociální pracovnice na Židovské náboženské obci. Jako kluk jsem si tam chodil s maminkou před koncem každé sezony pro něco odloženého.“

„Už jsem si skoro chtěla myslet, že to ta předválečná paní Lágusová přežila. Zůstaneš na večeři?“

„Na chvíli,“ odpověděl Fici. Vzal si pro změnu z Lízina nočního stolku Věstník.

„Předplácí jí ho její poslední milenec, pan Maxmilián Gottlob. Už ji dlouho nikdo neznásilnil. Taky už se vzdala toho, svádět doktory, když ji prohlížejí. Nechodí na prohlídky. Žádné souboje kvůli ní na obzoru. Má už tři měsíce zajištěné večeře.“

Pak řekla: „Chtěla bych, aby se o mně říkalo, že jsem tak schopná, jako se to povídá o něm. Má nás všechny přečtené a vypozorované, jako nová zvířata, co obydlují zemi.“

„Někdo si to dovede zařídit.“

„Tvrdí jen, že nejsme tak romantičtí jako jeho generace po minulé válce.“

„Měli by mu ukázat jámy v Birkenau, kde pálili, co nestačili spálit v krematoriu.“

„Ale, Fici, co bys ještě od té chudinky nechtěl?“

Fici se zatvářil, že všechny jámy i pan Gottlob mu mohou být ukradené.

„Někdo si to vždycky dovede zařídit,“ utrousil znovu.

„Co?“

„Aby se o něm šířila ta správná pověst.“

„Myslíš to, že byl v armádě?“

„Přijde to na jedno, ne? Někdo byl, někdo nebyl.“

„Doufám, že nechceš vyčítat své sestřičce, proč v sedmi letech nestřílela na německou armádu, Fici.“

„Zaplať pánbu za každého, kdo byl v armádě.“

„Měl, jak říká Andy, ty nejlepší milenky.“

„Myslíš Lízu?“

„Nevím, jestli má mozek, jak se to o něm říká, ale vím, že Huppert se v něm zhlídnul.“

Fici Neugeborn potlačil povzdech. Dita uvažovala několik vteřin, jak venku zase sněží, kolik už je hodin a co to je, co mění bezvýznamné dny nebo chvíle v životě v dobré a naopak. Změnila se v letech, které mají s Lízou, Ficim a Andym a Toničkou za sebou, povaha všeho, co dělá ze špatných věcí dobré a z ošklivých hezčí? Až na prací prášek na podlaze byl pokoj čistý. Sníh padal vytrvale. Když nic, zima je spolehlivá. Pozdní odpoledne ubíralo světlu sílu. Ale nesetmělo se ještě, aby musela rozsvěcet, leda by Neugeborn chtěl víc, než byla ochotna dát. To jenom správce Goldblatt si myslí, že ve tmě se kují spiknutí. Il buio favorisce i segreti.

Fici začal číst Věstník odzadu. Právní poradna. Neodevzdané pozůstalosti osvobozeny od dávky z majetku a majetkového přírůstku. Snížení vyměřovacího základu.

„Doleji, Fici. Co je oznámení o štěnicích. To jsem zatrhla pro Lízu.“

Stálo tu tučnými písmeny: Štěnice a hmyz se zárodky se zárukou vyhubí kyanovodíkem (cyklonem B) DEPURA, úředně koncesovaný desinfekční ústav, Praha XII. Balbínova 16. A vedle: Řemeslo, základ života. Učte se řemesla. Informace podá organizace ORT, Praha I, Haštalská 6.

„Kdo by si pomyslel, co v některých domech bylo, je a ještě bude?“

„Není to snad jedno?“

Dita se usmála. Fici to vytrhl. Plivl na to. Přelepil citát z Dostojevského. Chtěl ještě vytrhnout: V Praze, Lodži a opět v Praze váš přátelský optik Jan Heim. Také na nemocenskou pokladnu.

„Na to můžeš jen plivnout, Fici, když už tak rád pliveš. To mi sem už nelep.“

Odhodil svou pilotní bundičku podšívkou navrch na Britinu postel.

„Jmenovala se Hermína Lágusová,“ řekl najednou Fici chraptivě. „Hledali děti s podvýživou. Tři z nich posílali do hor. Stahoval jsem si vždycky tváře dovnitř jako křeček, abych se tam dostal.“

„Dostals to někdy?“

„Ne.“

„Smůla, ne?“

„Jak se to vezme. Ani ne.“

„Taková nevinná selekce, ne?“

„Dá se to tak povědět.“

„Teď už bys možná věděl líp jak na to.“

„Možná.“

„Teď by tě třeba vybrali.“

Fici Neugebornovi se náhle začal honit ohryzek nahoru a dolů. Jeho hlas a dech ztěžkly. Dech se mu zrychlil. Ohryzek padal a narážel na přehradu límečku. Rozepnul si vrchní knoflíček a spustil si kravatu na půl žerdi.

„Zábava k popukání,“ dodala Dita. „Jak si dali hezky do závorky, že kyanovodík je cyklon B. V Německu tomu už prý říkají Uragán. My se ještě držíme starých osvědčených názvů. Odpusť, ale nezapomeň, jak říkají Francouzi. Člověk, to zní hrdě.“ Myslela současně na zkušenosti Lízy Vágnerově a Brity a Toničky a ostatních holek. Tu první zkušenost podstoupily většinou dobrovolně, ale ne s nadšením a že by chtěly.

Fici Neugeborn se konečně odvážil položit Ditě ruku na koleno. Venku padaly vločky na rampu okna.

„A teď mně řekneš, že mě máš rád, Fici, ne?“

Bylo slyšet Neugebornův dech. „Chtěl jsem se tě na něco zeptat, Dito.“

„Už jsem to někde četla?“

„Myslím na něco delšího než na jeden večer, Dito.“

Neugebornovy rty zůstaly sevřené. Nebyly to měkké rty, které si představovala vedle na patnáctce Linda Huppertová, společně s jemným dotekem jeho ruky a slovy, že by si přála, aby byl svolný udělat víc. A že by se mohla vsadit, jaký by byl milenec. Dita mu odsunula ruku.

„Není to zvláštní, Fici?“ Dita vstávala. Odnesla balíček k věcem na prádelníku. „Čím jsem déle na světě, tím víc se lidi se mnou baví jako s Armádou spásy. Kdybys ty lístky neroztrhal, zmeškali jsme jen týdeník.“ Myslela si: Je snadné nelhat ani neříkat pravdu. „Jak říká doktor Fitz o holkách na baráku: Když už nemáme věno a nejsme zrovna krásné, postaráme se, abychom byly alespoň zdravé.“

Neugeborn neřekl nic.

„Ani vajíčko naměkko, Fici?“

„Nemám hlad.“

Teď mlčela Dita.

„Rád bych ti rozuměl.“

„Nejsem holka do štrapáce, to je všechno, Fici.“

Usmála se. „Až se jednou vdám, bude mně trvat pět roků, než se naučím udělat vajíčko natvrdo.“ Natáhla gramofon. Ti-pi-tin naplnilo pokoj poškrábanou melodií.

„Už jsem to náhodou viděla, ale dá se na to jít dvakrát. Slečna v parku odolává naléhání pána, který ji chce líbat, s tím, že je jen pro trvalejší vztahy. Kdo už by nestál o nějaké to zajištění? Už byla jednou vdaná, rozvedla se a není to s ní v posteli po všech stránkách asi nejzábavnější.“

Fici měl na jazyku otázku, kterou radši spolkl.

„Zapomněl si pak u ní nátělníček,“ pokračovala Dita. „Ráno to našli jeho kamarádi a řehtali se jak ondatry. Nedokázal jim vysvětlit, že se nic nestalo. Stalo se – právě to, že se nic nestalo. Děvčata to mají v tom směru složitější, Fici. Co je pro tebe musím, je pro mě možná.“

Řekla zpěvavě: „Až přijdou holky, můžeš si zatancovat.“

Dodala: „Nechci, aby to bylo všechno jako za války: buď – anebo. Nic mezi tím, Fici.“

Napadlo ji, že pro kluky jako Fici a Andy je všecko trochu jako v ringu. Zápas o vítězství. Aby kluk vyhrál, musí holka prohrát, nebo obráceně. Dala by přednost něčemu mezi.

Fici se protáhl. Měl výraz člověka, který k ní hledal klíč, kterým by si ji otevřel, jako se otevírají dveře nebo okna. Neměl odvahu ani chuť mluvit o Andyho teorii plnicího pera, které nakonec vyschne, ať s ním člověk píše nebo nepíše. Díval se na ni, než sklopil oči, jako by šel po mostě a najednou kus mostu chyběl nebo narazil na zeď.

Přál si, aby z jeho pohledu vyrozuměla, co nedokázal vložit do slov.

„Asi působím na lidi jako motýl. Ale nejsem. Třeba bych sama takovou armádu potřebovala. Na Palestinském nebo na Vystěhovaleckém úřadě by nás všechny, pokud možno včera, naložili na nějaký škuner Exodus II a hajdy do Země Zaslíbené. Na posteli, co sedíš, mě minulý týden sváděl Herbert Lágus, abych s ním vycestovala do El Salvadoru. Jeho strýček Saly tam už jel napřed zařídit dům. Kdo už neslyší nějakou tu píšťalu a nežene se za ní do té své Země Sedmihradské?“

Fici v tom zaslechl obranu, výmluvu i kousek pravdy. Vadilo mu spíš, co v tom nezaslechl.

„Pojedeš?“

„Porodit pro lidstvo pár židovských indiánků?“

Jehla bloudila v rozkřáplosti slov o ukradeném polibku. Měsíc byl pořád v úplňku a žlutý.

„Byla bych tam jen pro ozdobu.“ Stavěla na vařič konvici na čaj.

„Třeba mi přijde Herbert za chvíli oznámit, jak už jsou daleko. Budou mít v San Salvadoru vilu, soukromou zoologickou zahradu a věž o dvou patrech jako pan Hemingway u Havany.“

„Možná, že jsi slyšela, co jsem dělal za války.“

„Urazil by ses moc, Fici, kdybych o tom náhodou neslyšela, nechtěla slyšet nebo na to chtěla zapomenout? Nebo by ses jen divil?“

„Bylo to, jako kdybych řekl před každým zámkem Sezame – otevři se a on se otevřel.“

„Minulý čtvrtek jsi mně říkal, že si koupíš psa a dáš mu jméno Hitler.“

„Mezinárodní červený kříž nebo nějaký podpůrný spolek ze Švýcar poslal peníze na sociální oddělení. Nevzal bych všechno,“ dodal Fici.

„Je ti pořád líto nevzít si alespoň něco, když už nemůžeš vzít všechno anebo když je to zadarmo?“

Zase jí to přišlo k smíchu. „Nechceš mi radši koupit koně, když už ne kočár?“

Pak řekla: „Doufám, že si taky nemyslíš jako Linda Huppertová, jak ti svět padne do rukou nebo kolem krku, když uvidí, že bys za nikoho nebo za nic nedal ani zlámanou grešli?“

Neugebornův zarputilý výraz říkal: Podívej se na mě, rovnou do očí, a možná, že mě uvidíš. Nebo chceš vidět i mezi námi dvěma jen sebe? Její pousmání si vyložil jako posměch, když ne přímo opovržení, nebo co to bylo. Byl jako na jehlách a musela přinejmenším vědět proč.

Probudil se v něm buldok, který ho nenechal zakopnout daleko před cílem.

Fici ji znovu odhadoval. „Potřebuješ nějaké peníze?“ Sáhl si do kapsy.

„Co za to chceš?“

„Nic.“

„Nikdo nic za nic nedává.“

„Třeba jo.“

„Vyhráváš v kartách?“

Neugeborn se jí díval do tváře, do očí a na ruce, na její dlouhé prsty. Šla a namazala si krajíc chleba margarínem.

Byla vysoká, stejně dlouhá jako Neugeborn. „Myslíš si, že jsem kurva, Fici?“

„Jak jsi na to přišla?“

„Protože si to občas myslíš o nás všech, ne?“

Fici zrudnul. „Nejsi blázen? To říkáš vážně?“

„Ne, jenom tě škádlím.“

Dita si ukousla. Jedla vstoje. Viděla, jak se Fici slova kurva lekl. Taky se ho trochu polekala. Vyklouzlo to z ní. Bože, od kdy jsem tak upřímná, ptala se v duchu.

„Nemáš minulost, nebo nemáš budoucnost?“ zeptala se.

Mluvila s plnými ústy.

„Nikomu nic nedlužím.“

„Ani sobě?“

„Vím, co dlužím sobě.“

„Co chceš, abych s tím měla společného?“

Mohla si domyslet.

Spolkla první sousto a ukousla si druhé.

Všichni se snaží udělat z nouze ctnost, myslela si, i Fici i ona sama. Vzdušné zámky? Domyslela si, že to u Neugeborna není jen chlubivost, ani řečnění, ani lež, i když možná ne jenom čistá pravda. O Ficiho upřímnosti nemusela pochybovat. Nevěděla jen, o kolik takové upřímnosti je co stát. Místo všeho si ukousla a zase s plnou pusou řekla: „Máš pořád potíže říct ne, když ti to zaručí, že se alespoň pár dní dosyta najíš? Možná, že místo mojí náklonnosti chceš můj potlesk, když ne jen souhlas, nebo přímo spoluvinu.“

Odložila na chviličku krajíc a upravila si kimono. Mohla to udělat jednou rukou, ale zaměstnala obě.

„Asi pro nás ještě ani dost není dost. Co je daleko, se zdá blízko a naopak. Je rozdíl mezi tím někomu dát a někomu vzít.“

Ficimu se zdálo, že jen málo chybí, aby ho napadala. Couvla o každý krůček, kterým jí vykročil vstříc. Byla to jen opatrnost? Strach? Nesouhlas? V čem mu nevěřila? Kde a kdy se dopustil chyby? Podíval se na ni. Přál si, aby z jeho očí vyrozuměla beze zbytku, co chtěl udělat pro sebe i pro ni, rovným dílem. Ztmavly jí oči? Měla hluboké, temněji modré pozorné oči.

Dita měla své tři kruhy opatrnosti. Narážel na ně jako na neviditelnou stěnu. Obklopila se jimi jako obručemi. Měl chvílemi strach, že je to neprodyšné. Nejširší kruh zahrnul společenské známosti, druhý kamarády, do třetího zatím nepustila nikoho. Třetí okruh byl jen na vzdálenost bříška prstů. Tloušťky vlasu. V třetím kruhu byla jen sama, samička, doslova. První kruh byla normální a přijatelná nedůvěra, kterou bylo možno rozptýlit. V druhém byla mladá nedůvěra, úměrná opakovaným zkušenostem, o které byla ochotna se rozdělit a sdílet je s lidmi, které už odhadla a u kterých se nemusela bát rozčarování, věrolomnosti nebo něčeho ještě horšího. V třetím kruhu – zevnitř – byl sen o tom, co ji čeká a nemine, možná, zabalený do cukrové vaty i nakyslých omáček a zatím tajný, oplodňovaný pokoleními žen daleko dozadu.

Zase jedla.

„Proč jsi tak ticho?“ zeptal se Fici.

„Když se mě někdo rychle ptá, odpovídám pomalu. A jak říká Brita, poslouchat už je půl rozhovoru.“

„Byl bych rád, kdybys mi něco řekla.“

Mohla se zeptat, co by chtěl, aby mu řekla, a místo toho suše podotkla: „Nemám co říct, Fici.“

„Bojíš se?“

„Když už se nemusím bát Němců ani sebe samé, proč bych měla mít strach z tebe, Fici?“

Pomalu ukusovala chleba. Dávala si na čas. Napadlo ji, že za chvíli přijde Líza i Brita.

Cítila, co pro ni pracuje, navzdory všemu. K čemu stačí, když se vykoupe, učeše a má oblečení jen pro doma. Usmála se. Sprcha je dobrá věc. Umýt si vlasy. Nakonec – přece jen.

„Myslíš, že se už tak dobře všichni známe?“ Zeptala se, ale nečekala a nedostala odpověď.

Měla znovu chuť mu povědět, co se jí zdálo, jak se líbá na rty s modrookým a plavovlasým esesákem. Neznal ani její jméno a ona neznala jeho jméno. Tak spolu byli. Taky se jí tento týden zdálo, že ji zachraňuje muž, na kterého čekala, protože spadla do nějaké skalnaté prohlubně. Něco podobného se zdálo i Toničce, ale tu si její zachránce chtěl rovnou odvést k oltáři. Zklamalo ho, že s ním nechtěla spát před svatbou. Líze se zase zdálo o pšeničném poli. Bylo samý plevel.

Usmála se, protože si vybavila, co včera tvrdila Brita, že kluk se vzruší čtyřikrát rychleji než holka. Nabídka peněz ji zarazila a zároveň potěšila. Nejsem na tom tak špatně, pomyslela si. Spolkla a ukázala své bílé zuby.

„Už jsi mi to jednou říkal, Fici. Chlap znamená dvě věci: jeho slovo a to, čím se může stát v očích holky, o kterou stojí, ne? A za druhé, že nikdy nelituje nikoho, kdo se lituje, protože to už vyčerpává všechnu míru lítosti. A co si myslí o sobě, se týká jen jeho a jiným do toho nic není. I kdyby dělal jednu chybu za druhou, je to alespoň důkaz, že něco dělá. Pokud by si to sám vypil, bylo by to v pořádku. Škoda, že nejsi námořník, Fici. A nevozíš vymrzlým a hladovým uhlí a cukr. I když vím, žes chtěl být pilot. Třeba ještě budeš. A nevím, jak bych obstála, jako světice anebo naopak.“

Ficiho její hlas hladil. Nenechal se popudit.

Smysl toho, co říkala, sledoval až druhotně, aby tomu dal jen jeden smysl a svlékl to z jejího posměváčkovství.

„Vlastní matka by mi to nevymluvila, Dito.“

„Jak by taky mohla, ne?“

„Jsi schopná k něčemu se rozhodnout?“

„Zahrnuje to taky schopnost říct ne?“

Pomalu žvýkala a polykala.

„Když si získáš pověst, že jsi nerozhodná, hodně lidí si o tobě bude myslet svoje.“

„Je mi to takhle volné, Fici.“ Odtáhla si kimono na hrudi kousek od hrdla. Trochu tím zvětšila výstřih. Byla to jen vteřinka.

Neugeborn jí podával zmačkanou kopii dopisu o zásilce švýcarských peněz. Napadlo ji, že to musel od někoho dostat. A současně, kdo to asi byl.

„Není to legrace, Fici, že i kdyby tu leželo o pár beden takových knížek víc, lidi jako ty a já by pořád počítali s potopou světa?“

Přišlo jí to k smíchu.

„Jednou jsme chytili s Andym v Terezíně angorskou kočku. Andy ji dal z lásky holandské holce z Leeuwardenu.“

„Kolik jí bylo?“

„Čtrnáct, jako Andymu.“

„Jak se jmenovala?“

„Maria-Anna. Jednou se líbali.“

„Nebyla to snad německá kočka, s kterou by se beztak nemohla ukázat na ulici?“

„Spala s ní. Měla ji uvázanou řemínkem od kufru za zápěstí. Bála se krys.“

„Neříkej.“

„Tu kočku jsme pak s Andym snědli.“

„Nevadí ti, že jím, Fici? Doufám, že potom spala ta Andyho holka jako v bavlnce?“

„Odjela příští pondělí na východ.“

„Za mých časů se odjíždělo většinou v sobotu. Nebo na vysoké svátky.“

Fici mlčel.

„Nepřipadá ti náhodou taky směšné, Fici, jak jde všechno na světě snadno vysvětlit?“

„Nemusím nikomu nic vysvětlovat, když se mi nechce.“

Dita mu podávala levou rukou nazpět jeho papír. „Tady nic nestojí, že bys toho nikdy nelitoval.“ Přečetla sotva hlavičku.

„Budeš zítra na večírku?“

„Jsem opravdu daleko od toho ti to vymlouvat. Ale byla by to přece jen loupež, Fici. Ani nevím, jestli bych ti jako správná kamarádka nosila do věže v žaláři dršťkovou polívku. Kup si radši jen to zvíře, Fici. Šla bych s tebou v neděli na Král nerad hovězí.“

8

Lev Goldblatt minul v noci mezi pátkem a sobotou Alfréda Neugeborna jen o vlas. Obelhal Isabelu, že jde dát jed a slaninu do pasti na krysy. Isabela si opírala dlaní nemocnou část prsou. Jediná jistota je nejistota, myslel si správce. Proč si namlouvá, že vidí labuť, když se dívá na husu? Myslel na to, kde si Dita opatřila pletené bílé šaty z australské vlny, které se hodily spíše do přímořských lázní.

U radnice se správce rozhlížel jako člověk, kterému je už souzeno, aby promarnil nejvíc vlastního času. Měl hruď podobnou vylévanému umyvadlu. Pokud v Lublaňské honil myši s brýlemi v ocelových obroučkách a ukazoval kořist nejmladším děvčatům, aby je děsil a otužoval, ještě to ušlo. Jako lovec lidí už se dobře necítil. Krysy nezapomenou, že jsou krysy. Lepší pozdě než vůbec, opakoval si v duchu. Meglio tardi che mai.

Obešel Staronovou synagogu. Plula šerem v zasněžené ulici jako nakloněná loď. Věděl ze zkušenosti, že syté krysy budou spíš zírat z děr, než by jedly víc, než potřebují. Krysy požírají jedna druhou jen z hladu. Správce uvažoval o rozdílu mezi hladem a nenasytností. Hlad, jak se říkalo v Itálii, naučí hodně. Pro hlad se vzdávají pevnosti. Břicho nemá uši. A prázdný žaludek nezpívá. Ale na to už nemusel chodit až do Itálie, aby věděl, že kdo krade jednou, už se to neodnaučí. Chi una volta L’sempre ladro. Líné mládí, všivé stáří.

Bylo to sotva hodinu nato, co Neugeborn vnikl do místnosti v prvním poschodí židovské radnice, stáhl zatemnění, které tu zůstalo ještě z války, otevřel pokladnu a prohlédl si kořist. Vzápětí hodil svazek bankovek nazpět. Vybavil si Ditu Saxovou v Terezíně. Bylo jí patnáct. Měla modré oči a vydávala se za slečnu k dětem. Nosila modré trenýrky s všitou gumičkou v nohavicích a bílé tričko se světlemodrou šesticípou hvězdou. Byla dlouhá a hubená, ale měla už prsa.

Fici Neugeborn byl tenkrát pánem mezi jinými Rytíři z Nemanic. Kamarádi ho zdravili otázkou: „Co sis ukrad k večeři?“ Vybírali z nacistické pekárny na třídě L čerstvě pečené šišky fašírky nad hlavou dřímajícího německého strážného, pomocí tyče s podběrákem a háčkem, které Fici sestrojil. Kdyby se strážný probudil, vypálil by do zlodějů za mřížemi před svou židlí dávku ze samopalu. Byla to německá fašírka pro kasino, posádku a pár židovských prominentů.

Fici tu teď stál s koleny těsně u sebe a zadnicí pevně sevřenou. Něco jiného byla jeho vůle, jeho ctižádost a jeho sen a ještě něco jiného jeho svědomí. Bylo mu protivné se stydět za něco, co může a nemusí. Otíral si zpocené čelo dlaní. Nahmatal vrásku, která mu připomínala most, po němž už jednou přešel. V duchu mu znělo Ti-pi-tin. Neviditelná patina. Ozvuky světa kluků a děvčat, pro které byla Dita Saxová rybičkou, kterou chtěl kdekdo ulovit. Anglická slova písně, kterou znal nazpaměť, aniž rozuměl textu, mu přicházela na mysl jako druh prosby ke vstupu mezi ty, k nimž patřila.

Fici Neugeborn zůstával u slov Ti-pi-tin, jako by jim vdechoval pozměněný smysl, něco nového nebo něco navíc, za sebe i za ni, tím, že zaměnil jména obou milenců za jiná.

Představoval si, jak háže Ditě balíček s penězi, sepjatý červenou gumičkou od láhve na zavařeninu: „Tohle si vem. To je pro tebe.“ A pak, jen mimochodem: „Zapomeň na Tlustého Munka a na průpovídky doktora Fitze. Nebo ne – jak chceš – a choď si klidně s D. E. po divadlech, koncertech a výstavách. Se mnou, jak vidíš, je to doopravdy.“ A nakonec: „Kup si, co chceš.“ Bylo to něco jiného než knížka pro parádu v ruce Herberta Láguse. Nebo dům pro příští vystěhovalce v El Salvadoru. Něco jiného, než když šla Dita na Malou noční hudbu, protože Fici nemohl, a usmívala se vedle Hupperta jako žena Tomáše Alvy Edisona, když vynalezl žárovku.

Fici měl dojem, jako by v sobě znásilňoval něco, co už měl za sebou. Jako kdyby se stal pilotem, navzdory všemu, a dostal se do vývrtky, a třebaže ji vyrovnal, řítil se pořád střemhlav k zemi. Jednou boxoval s Andym a Lebovičovi se zdálo, že na něj šel moc tvrdě a dostal ho k zemi, a pak se Fici vzpamatoval, ale měl pocit, jako by se točil ve spirále, i když ještě stál. To Andymu stačilo, aby šel do svého rohu. Co Fici Neugeborn oceňoval, byly silné ruce a jasná hlava. Druh velkorysosti, kterou má člověk ocenit jen neveřejně. Sytit se tím, co dělá lidi lepší. Někdy je být silnější, být lepší, ale ne vždycky. Tolik už Fici věděl. Myslel na lidi, kteří dosáhli snadno, co ostatní stálo hodně. Pokryl je nemstivou závistí, bez hněvu a nepřejícnosti. Opakoval si jen, proč si chce dokázat to svoje ve sklepě, naplněném matrikami po lidech, kteří už nežili a z nichž pár, kdyby přežili, by byli jeho příbuzní. Myslel na kluka v námořnickém obleku, kterého viděl odpoledne v parku u muzea na cestě k Ditě. Dita mu řekla, že jako malá holka nosila taky šaty s námořnickým límcem.

Viděl v tu chvíli všechnu tmu světa. Padala na Terezín, když mu bylo čtrnáct, stejně jako Ditě, tmu nad komíny a Auschwitz-Birkenau, která se rozpouštěla jen v ohních a zase černala nejdříve žhavým a potom vychladlým popelem, i tmu v plynových komorách, do kterých natlačili živé a odkud vytahovali mrtvé, už nebyla tak nepřátelská jako kdysi, a přece ještě nebyla přátelská, zahalovala Prahu, Maiselovu ulici, židovskou radnici, místnost sociální péče. Tmu ve své duši. Přidávala se k ní zima.

A jako v ozvěně a v souhrnu všeho viděl a slyšel, kdy, kde a co a jak udělal špatně, co ukradl nebo zpronevěřil, někdy záměrně a jindy proti své vůli. Nikdo to nevěděl, kromě něho. Viděl vzdálená místa, cizí tváře a vždycky sám sebe u toho. Přeběhl mu mráz po zádech. Naskákala mu husí kůže po celém těle. Nebylo to najednou tak beztížné. Věděl proč.

Na Neugeborna nepůsobily prolamované stropy sklepa, v němž seděl na starých matrikách. Vyvolávaly v něm ducha zabitých, jako by po nich šlapal. Snad by to tak neměl brát. Neměl rád stavby, nerozbořené jen díky Památkovému úřadu. Z hlediska jeho řemesla na nich bylo jen příliš mnoho práce. Chodby mu připomínaly staré lidi. Odháněl myšlenku na to, kolik úsilí musel vynaložit, aby se vrátil po válce k ponku. Bude jednou pilotem? Věděl, že nahoru vede i snadnější cesta. A kdo už zkoumá v obchodě peníze, jimiž člověk platí?

Někdy se pořádaly ve velkém sále radnice v přízemí, pod jehož podlahou seděl, večírky. Už dvakrát uspořádala Obec v prosinci slavnost na svátek světel. Přišlo kolem pěti set lidí. Barák praskal ve švech. Připomínalo to burzu přežilých, nevyhlášenou poradnu pohřešovaných. Sázkovou kancelář. Lidi, kteří přežili Hitlera. S takovým kapitálem se můžou připojit ke každé revoluci beze strachu, že je sežere. Blahopřáli si pohledem pravého oka a levým si kondolovali. Být Žid ve dvacátém století je výsada, když se člověk ohlédne, a katastrofa, když se podívá před sebe. Nebo obráceně?

Většinou fungovala k všeobecné spokojenosti kuchyně, jen blahovolně rituální, a obsluha, na kterou nikdo nekladl přemrštěné požadavky, což většinou obstarával Andy, nepřítel číšníků. Nikdo se neptal na podrobnosti spojené s přípravou obložených chlebíčků, zákusků a horkých párků. Stačí, když o tom všichni víme svoje: V krvi zvířat, i těch určených k porážce, je jejich duše, a proto by měla být odstraněna podle židovských předpisů z dob pouští a jeskyň před úpravou masa k jídlu. Mládež, jako obvykle, měla příležitost zatančit si v zasedací síni ve třetím poschodí. Svými housličkami přispěl bratr Ota Sattler z Barberina baru za klavírního doprovodu pana Mayera, jako v Terezíně, a když odjel pan Mayer hrát na piáno v baru v Novém Yorku, za doprovodu pana Havránka.

Židi nemají rádi krev, ať si o tom říká kdo chce co chce, myslel si Neugeborn. Mají to na talíři, i když mluví o stromech, jako vrchní rabín, když říkal, že se sázejí z vděčnosti, za syna cedr, za dceru cypřiš. Legenda, že lidem není dovoleno jíst ze stromu života a žít věčně. Už se ze svých rajských stromů najedli ovoce všech možných převráceností.

Fici vstal a protáhl si kostru. Praskalo mu v kostech. „Něco ti řeknu,“ oslovil Ditu, jako by se večer nerozešli. „Je mi jedno, jestli se ti to bude zdát nebo ne. Měl jsem se dlouho pod psa. Teď bych si to chtěl vynahradit na chvilku. Ty ne?“

Zaslechl v duchu zpěvavý a bezstarostný hlas Dity: „Dobře, Fici. Chci to mít ještě lepší než dobré. Ale nemá ani smysl ti povídat, že moudrý synáček dělá radost tatínkovi a bláznivý trápí maminku, ne?“

Byli oba samostatní nebo nezávislí, na vlastní pěst. Nebo si to chtěli myslet.

Fici cítil, jak se jí vzdaluje, aniž udělal krůček. Měla na sobě růžovou blůzu a modrý šátek kolem hlavy. Světlé vlasy a pravidelnou tvář s bílými zuby v dospělém úsměvu. Voněla mýdlem. Přál si, aby se ho zeptala, zda by se s ní dělil o své dny a noci, a aby jí mohl odpovědět, že ano.

Fici vyměnil v jediné vteřině nejistotu dospívajících za osamělost dospělých, aniž o tom věděl. Sahal po nezištné lásce a dosahoval jen žárlivost, jako by to bylo ovoce na neznámém stromě. Chtěl Ditě buď všechno dát, nebo všechno odepřít. Proč? Nevěděl proč. Nemělo to důvod nebo ho neznal. Naplnilo ho to jako led. Nebyla to ještě nenávist, ale bylo jí to tak blízko, jako je soumrak noci, svítání dni. Nechápal, že láska a nenávist jsou jako sestry, které se drží za ruce. Představa páru – muže a ženy – se mu spojovala s ozvěnou a obrazy párů, které si bral do archy Noe, lva a lvice, orla a orlice, berana a ovečky, stejně jako s představou Adama a Evy, jako by za sebou cítil pudově miliony let, než se ze stromu, keře nebo ryby nebo nějakého hvězdného a potom pozemského prachu stal Fici Neugebornem, a současně se cítil jako první, kdo se ocitl v takovém rozpoložení. Vdechl to do vidiny přístavu, lodi a cesty. Nějaké osobní kotvy, které se drží dva, jako se kotva drží jich. Přál si dotknout se tváře, prsou a břicha Dity Saxové. V tu chvíli se poprvé dotkl Ditiny duše. Vystoupil sám ze sebe a znovu se k sobě vrátil. Tíha se proměnila v peříčko. Obklopen sklepením, neměl už sílu si uvědomit, co se v něm vylouplo nové, z prastaré skořápky.

Byl tu sám. Neměl strach, že by ho mohl někdo chytit. Obrys stínu, vržený jeho dlouhým tělem, ho nezneklidňoval. Došlo mu, že Dita Saxová s tím, co tu podniká, nechce mít nic společného. I ve své staré pilotní bundě, zapnuté na zip až ke krku, cítil chladno.

Myslel ještě na to, jak byli loni v červenci s Ditou na přednášce Mezinárodního Modrobílého studentského svazu („Zaslíbená Země a ty“). Přišla v bílých šatech s modrou rádiovkou. Vyprávěla mu, že se jí už pár dní zdá o dětech. Vidí a slyší modrooká a černooká miminka. O čem se zdá jemu? O penězích? Kariéře? Co všechno dokáže, a líp než ti druzí? Zdálo se mu o otevřených dveřích v nečekaném místě zdi, kde předtím nebyly. Ani město tam dřív nebylo. A jednou se mu zdálo, že ujíždí na koni, do děsné dálky. Kůň byl pořád svěží, i když podél cesty leželi jezdci. Před válkou se o jízdě na koni zdálo jeho tatínkovi, pak dostali povolání do transportu. Vyložil jí, kolikrát v duchu změřil za války vzdálenost mezi Terezínem a Prahou. Jeho doma bylo tady. Nemohl být jinde doma. Taky, proboha, proč? K Ficiho zásadám patřilo plnit sliby, ty velké i ty sebemenší, za každou cenu, ať to stojí, co to stojí. Věřil, že to lepší v člověku se projeví činem. To horší taky.

Jen aby neodešel s prázdnou, sebral Fici Neugeborn ve sklepě tužky s modrou poštovní trubkou, vyrobené ještě v Třetí říši v roce 1941, a zaprášenou krabici pravítek, které dodala po válce v červnu 1945 do Prahy pro školní děti americká organizace Joint s nápisem U. A. Army, made in Belgium. (Třicet centimetrů, dvanáct inčů.) Původně tu žilo patnáct tisíc dětí. Vrátila se sotva stovka. Ani jediné dítě pod patnáct let. Němci to stačili.

Fici Neugeborn měl neustále pocit, jako by šlapal po svém vlastním stínu. Sedl si ještě jednou na balík matrik. Sestavoval potmě svůj vzkaz (nikdy nepředaný) o stavu své duše:

Dito. Miluju tě tak, jak ještě nikdy nikdo nikoho nemiloval. Chtěl bych to napsat velkými písmeny, aby to křičelo. Nemůžu ti nabídnout nic. Pod to chtěl ještě připsat slovo přísahám.

9

Ve chvíli, kdy se dostal správce Lev Goldblatt do Maiselovy na Starém Městě, zachumlával se už Fici Neugeborn do pokrývky, zapsané jako položka v inventáři v Lublaňské. Ústavy si vzájemně vypomáhaly. Bylo krátce po válce a věcí, které znamenaly teplo a klidnější hlavu správců, se ještě nedostávalo.

Andy Lebovič se ho zeptal: „Byls u ní? Dala ti – něco?“ Druhé slovo dodal pro jistotu rychle, protože věděl, že Neugeborn dovede uhodit. Ficimu se mihla hlavou představa, jak se schovává Dita ve vysoké pšenici, do které střílí četa Einsatzgruppen v Polsku. Díry, které dělají kulky pušky nebo pistole do bílé pleti dívčích prsů a břicha, byly jen malé, než zmizely, ověnčené tenkou stužkou rubínově rudé krve, jako kosmické jiskry.

Sníh na římsách svítil do místnosti. Fici si hrábl unaveně a snivě do svých nazlátlých vlasů. Čelo mu protínala hluboká vráska. Jeho pěkná, usoužená tvář tonula ve tmě pod dekou, jako všechno, kromě slov, která vyslovil Andy. Ta tu plula dlouho, než se z modravé šedi nahoře a bílé záplavy dole objevil v okně růžový úsvit.

Když se správce konečně dostal nazpět, pohladil masitou paži Isabely. Počínal si neobratně. Nebyl by už nikomu milencem. Dovolával se v duchu přísloví, aby odehnal bezradnost. Liška zestárne, ale nezlepší se. Vlk změní kůži, ale srst bude mít stejnou. Prorokují-li lišky, měly by se mít slepice na pozoru. Nikam to nevedlo. Lva Goldblatta jen napadlo, co by říkaly úřady, kdyby se udání ukázalo správné. Žádný zákon pro ně neznamenal spravedlnost. Byl to klacek, kterým je bili, provaz, na který je věšeli, a jed, kterým je zabíjeli. Význam věcí pro ně pohřbila minulost, jako polyká ozvěna svůj vlastní zvuk.

Zdálo se, že se baví, i když se toho navenek moc nedělo. Pro ně se asi vždycky něco dělo, i kdyby jen se zpětnou platností. Neradi si nechávají říkat, co mají nebo nemají dělat. Sahali po radovánkách bez ohledu na to, k jaké patřili třídě, snili o bytech s koupelnami, o školách, pro něž neměli vždycky předpoklady, cpali se do zahraničních zájezdů, o nichž se jim předtím ani nesnilo. A jejich oči říkaly: A co? Co má být? Kdo nás chce soudit? Jakým právem? Zavrhovali zásadu nekousat ruku, která je krmí. Měnili ochotně jizvy včerejška za sladší a zhojitelnější rány dneška? Čekali se špatně tajenou netrpělivostí nebo přímo vášní, až se všechno, co mají v krvi, živé a prudké nebo zároveň mrtvé, ztratí v historii? Čím dřív, tím líp. Zmatek revoluce pro ně znamenal příležitost. A do třetice to mělo ještě svůj rub, nějaký čtvrtý rozměr. Duši, kterou má pohled, vzdechnutí, hlas nebo mlčení, stín nebo co s tím udělá čas. Co si o tom měl myslet?

Jejich barometr neukazoval na tlak, který bude, ale na tlak, který byl. Nevěřili, že příštích padesát let míru vyváží minulých padesát roků válek?

Byl v koncích, na konci tam, kde byl na začátku.

Nechtěli všechny poklady ani všechnu lásku světa. Stačilo jim pár soust od každého? Zato hned. Byli jako špatně načasovaná bomba. Stali se – svým způsobem – a jistě jen někteří – výčitkou i břemenem pro pozůstalé židovské obce, z čehož vznikají vzájemná nedorozumění. Cítil to na vlastní kůži. Týkalo se ho to. Kdo by to řekl: Dalo se předvídat, co většina z nich už nenajde. Čeho se sotva dočkají. A tak vytvářejí odstup i tím, co je mohlo přiblížit? I když nemají napsáno na čele, že jim zbytek světa něco dluží, proniklo je to (alespoň podle Maxmiliána Gottloba) do morku kostí. Jak říkal pan Gottlob: Mají široce nastavené dlaně, bezedné kapsy a oslabený smysl pro vděčnost. Chtěli všemožnou pomoc a zároveň neměli rádi nikoho, kdo jim pomáhal, jako by byla každá pomoc dobrá i špatná zároveň a připomínala jim jejich slabost, ačkoli se cítili silnější? Věřili asi s Araby, že ke každé vraždě patří vrah. Byla v nich povýšenost, jaká je ve válečných vysloužilcích a invalidech. Nechali se vykrmovat zahraničními organizacemi, jako by jim vyčítali, že ti, co tyto organizace spravují, neprožili ani zlomek toho, co zažili oni, a proto jim nejsou povinováni díky. Jako by říkali: „Jděte alespoň na hodinu, minutu nebo vteřinu tam, kde jsme byli týdny, měsíce, roky. Když náhodou přežijete, zeptáme se vás bez obalu, jak jste mohli přežít, za jakou cenu, na čí účet? Proč jste se vrátili a proč se místo vás nevrátil někdo jiný, vaše matka, otec, bratr nebo sestra, známý, přítel nebo nepřítel? Uvidíme, jak se budete tvářit.“ Nesli v sobě neviditelnou vinu za to, že to ty nejlepší zabilo? Byl to slepý osud, náhoda, jen málo osobních kvalit a zásluh, které je vyvedly z katastrofy? Nevěřili, že přežije jen silný, silnější, nejsilnější? Snad trochu. Ale vedle viny byli současně pyšní, až nedůtkliví a věřili, že je to znamení osudu, některých neobyčejných lidských vlastností.

Ano i ne. Věděl, že to tak je i není. Nevěděl si rady.

Správce se vyhnul pohledem Isabele.

Byly v nich dva světy, jako je svět dne a svět noci. Jeden svět byl jejich včera a druhý, co bylo dnes. Žily ruku v ruce.

Potichu se svlékal a lehl si do lůžka. Ráno nebylo daleko.

Přikryl se. Neměl tušení, který svět je pro ně i pro něho nebezpečnější.

Nedělal si iluze, že je ráno moudřejší večera. Nebylo to tak, alespoň s ním. Teď a tady. Nejde otočit ručičky hodinek nazpět. Věděl, že každé zevšeobecnění je stejně nespravedlivé, jako to vyčítal jiným. Jen by nikdo – opakoval si – neměl myslet, že mu i zítra projde všechno za to, kde byl včera.

Isabela pootevřela oči.

„Jak říkala matka mé matky,“ řekl správce. „Man wird alt wie ein Haus und lernt nie aus.“ Můžeš být stará jako dům a vědět míň než kůň.

„Myslíš si, že jsem padlá na hlavu,“ zašeptala Isabela. „Je to pravda: když je člověk starší, vydá ne za jedno, ale za dvě děti. Spi. Moc toho už nenaspíš.“

Ráno ukázal správce papírek Isabele. Smetala sníh z chodníku před domem.

„Dobré jitro,“ pozdravila ho se svraštělým čelem. „Máš už od včerejška v kastrolu za oknem kousek ryby. Jenže pro tebe asi není už noc nocí, ráno ránem. Pro tebe už slunce včas nevychází ani včas nezapadá, jako pro normální lidi, ne?“

„Děkuju. Nemám hlad. Dej to svým kočičím nádherám. Stejně na ně pořád myslíš. Mám nakrájet slaninu do pastí?“

Ryba v kastrolu, přikrytém porcelánovou mísou, stála netknuta za oknem kuchyně. Černá a ryšavá těla dvou koček znehybněla, jako dvojitý stín. Třetí z koček, žíhaná jako leopard, se mezitím otírala o tlusté, studené a oteklé nohy Isabely Goldblattové, navlečené do bavlněných hnědých punčoch.

Lev Goldblatt sklouzl pohledem ke kotníkům své ženy. „Je ti líto si jít sednout a odpočinout si?“

„Mám začínat den odpočinkem, jako ten holič tady na rohu?“ usmála se Isabela. „Měl by ses jít dát ostříhat. Vypadáš jako Ezau. Je mi to beztak divné, Leo, abych ti řekla pravdu. Roztrhej ten hadr, uděláš nejlíp.“ Nadechla se. Měla veliká prsa a silný krk. Vrásky jí rozdělovaly nízké čelo s tvrdými černými vlasy, které vyrůstaly v oblouku po stranách u spánku na čele hned nad obočím. „Naštěstí se žádná kaše nejí tak horká, jak se uvaří, Leo. I do nejlepších šatů se ti občas dají moli.“

V pohledu správce byla bezradnost i oddanost, vztek i smíření. „Kdyby se po mně někdo sháněl, budu na dvoře.“ Nasadil si důkladněji brýle. Měl malý nos, malé uši.

„Jak říkám, Leo, roztrhej to,“ opakovala Isabela. „Na kabát z ostudy máme ještě všichni dost času. Štítím se udavačů, stejně jako nerada čistím stříbro.“

„Kdo mluví o čištění stříbra? Kdo mluví o horké polívce?“

Nechtěl by, opakoval si, aby o nich úřady smýšlely špatně.

Ještě se zeptal ženy, zda četla ve Věstníku o skladníkovi z Obce Schwartzovi.

„Vypadal jako Max Baer, mistr světa v boxu v těžké váze. Proč to udělal? Mohl žít ještě sto let.“

„Neměl se už asi na co těšit,“ ozvala se Dita Saxová.

Vycházela z baráku. Sníh ji oslnil. Přimhouřila oči. „Nebo ho snad tolik opotřebovalo, že ještě žil?“

„Bohužel i bohudík,“ řekl Lev Goldblatt.

Isabela se znovu pustila do zametání sněhu. Už měla čistou polovinu chodníku před vchodem. Dita musela chvíli čekat.

„Co dělají naše židovské kočičky?“

„Mám strach, že jsou normálnější než lidi,“ odpověděla Isabela. Napadlo ji, že byli ještě děti a zároveň už byli dospělí. I dospělí jsou ještě jako přestárlé děti.

Dita ji obdařila úsměvem, jako by říkala, vyvracela i potvrzovala víc věcí najednou. V hnědém tvídovém kabátku na tři knoflíky, v broskvové blůze, ušité na dirndl, s jedním ze svých hedvábných šátků a svetrem, usmívala se na Isabelu, jako se usmívá člověk na někoho, vedle koho se cítí v bezpečí. Napadlo ji až později, že jí Isabela vracela úsměv skoro neochotně.

Co jí přelétlo přes nos?

Dita se naučila nerýpat se v nedostatcích a špatných náladách těch druhých. Každý pravděpodobně má něco, co mu ukrádá úsměv.

Zbytek ryby za oknem mizel v útrobách černé Kristy a zrzavé Sáry. Olizovaly si růžovými jazýčky chlupaté čenichy. S plnými břichy, která se jako dva měchy dotýkala bílého okenního rámu, ploužily se obě kočky ke kraji a skočily na větve bezového keře.

„Hele,“ řekla najednou Isabela. „Válka s Hitlerem, kdybys to náhodou ještě nevěděla a někteří z tvých kamarádů a kamarádek jakbysmet, už je za námi.“

„Kdo vyhrál?“ zeptala se Dita.

„Až zase uvidíš Neugeborna, můžeš se ho na to zeptat.“

„Proč?“ řekla Dita. „Mít psa jménem Hitler není podle mě nakonec nejhorší nápad.“

II

Nenávidím ošklivost. Oškliví umírají první.

— Z deníku dívky, která odjela z Prahy do Izraele

Dokud máš maminku, bude ti povídat pohádky. Pak si je musíš vyprávět sama.

— Dívka z Domova v Lublaňské

1

Klenotník odhadl Ditu Saxovou pohledem. „Náramek?“ Napadlo ho asi, že by potřebovala spíš nový jarní plášť. „V jaké ceně?“

„Nevím, jak je co drahé.“

Prodavač měl šedý oblek s vestou. Připadala si náhle jako akrobat, než vstoupí na provaz. Vybrala si náramek z krajní zásuvky vyložené černým sametem. Klenotník přidržel kroužek v prstech.

„Viděla jsem ho ve výloze minulý týden.“ Připadalo jí to pořád krkolomné.

„Tenhle je za pět tisíc. Je to krásný kousek. Budeme ještě zkoušet další?“

„Myslím, že si ho nechám.“

Začala rozbalovat na pultě balíček s fóliemi. Cítila klenotníkovo překvapení. Připojila k tomu svou občanskou legitimaci. „Dědila jsem po strýčkovi, který byl před válkou zubařem. Říkali mi, že je to dvaadvacetikarátové zlato. Kdybych tím mohla zaplatit, ráda si ho vezmu.“

Prodavač se k ní zdvořile naklonil. „Zatím bych šperk očistil, když dovolíte.“ Překvapilo ho, že přijala cenu, jak ji uvedl, nesmlouvala. „Nestává se nám totiž každý den…“ Zazvonil na tlačítko pod pultem. „Je to náš první takový případ, slečno…“

Rozevřel legitimaci a porovnal fotografii s tváří Dity. Po obličeji mu přelétla druhá vlna údivu.

Ze zlatnické dílny v pozadí krámu přišla žena a prodavač jí pošeptal číslo, zřejmě smluvené znamení.

„Smíme si prohlédnout vaše fólie?“ zeptal se.

Žena si je odnesla k mikroskopu pod lampou. Pár vteřin si skrz ochranné sklo prohlížela Ditu. Potlačila zvědavost zdvořilostí. Ještě asi dvakrát vzhlédla od zlata k Ditě. Nedalo se povědět, co si myslí.

„Nebude to dlouho trvat,“ řekl klenotník, něčím tím přesvědčoval sebe.

Dita uvažovala už od rána, jak by se mohla dostat do zájezdu, který pořádali Mezinárodní Modrobílí v létě. Ve Věstníku psali, že studenti přicházejí v úvahu první.

Chtěla se zbavit po čtyřech týdnech zlata a lovit zase svoje přednosti ze stejných sítí jako ostatní obyvatelky Lublaňské 25.

Žena vstala od mikroskopu, přinesla fólie, položila je na pult a zase odešla. Převázala balíček silnou černou nití s cedulkou s údaji o váze a počtu karátů. Jen mírně pokývla hlavou, jako na pozdrav nebo souhlas. Pronesla tiše zase číslo. Ditu napadlo, že klenotník a žena zacházeli s čísly jako kabala.

„Můžete náramek mít,“ řekl klenotník. „Je toho o něco víc. Stačí nám deset fólií. Pokud si budete přát, můžeme vám zbytek proplatit.“

„Vraťte mi šest fólií a zbytek v penězích.“

Nezeptala se ani, kolik dostane nebo jaká je cena zlata. Rušila ji krkolomnost toho, co dělá, ačkoli věděla, že nedělá nic špatného. Snažila se, aby jí nevadily všechny spojitosti zlata a zubů a lidí, co o tom věděla ze zkušenosti. Taky ji napadlo, jako správce Goldblatta, že v nich všech jsou dva lidi, a každá myšlenka se rozdělí jako vidlička nebo dvě ramena řeky, nebo dvě hlavy, z nichž se jedna dívá dopředu a druhá dozadu. Tak už to bude napořád? Bude si připadat jako artistka v cirkuse? Nesmělý krok, vstup na lano, uprostřed taneček, a pak rychle na druhý konec k záchrannému koši: Nanejvýš spadne, ale do sítě pod sebou. Nebýt to v klenotnictví, asi se usmála. Mysleli by asi, že jí buď přeskočilo, nebo má z náramku neobyčejnou radost. Třeba by se trefili. Cítila zdvořilý pohled klenotníka. Tak co? Souhlasí?

„Máte krásné modré oči,“ řekl prodavač.

„Chtěla bych vyrýt něco na vnitřní stranu. Takové moje úsloví, docela krátké.“

Pootočila se ke klenotníkovi bokem.

Klenotník si vzal k ruce poznámkový blok. Odšrouboval vršek plnicího pera. „Naštěstí je náš rytec přítomen.“

„D. S. 21. III. 1947,“ diktovala Dita. „Život není to, co chceme, ale to, co máme.“

Chce si na to počkat nebo si to vyzvednout, dejme tomu, za dvě hodinky?

Na Národní třídě se za ní otáčeli muži. Někteří hodně mladí a jiní starší. Doufejme, že nemám žádný nedostatek v oblečení, pomyslela si. Zhlédla se v odlesku velké výkladní skříně obchodu s porcelánem a příbory. Jako akrobatka si nemůže dovolit ani ten nejmenší kiks. Žena je elegantní zvíře, jak říká Brita. Odmítá muže dřív, než by odmítl ji? Británie jaktěživ nehledá chybu v sobě, když ji kluk zklame. V tom to bylo asi šest nula. Ale nevěděla, jestli pro ni, nebo to prohrává. Neprobíhá to bolestně. Kluk se prostě ztratí a už se neozve. Arogance, pokud jde o bohorovnost kluků, ji neudivuje ani neoslňuje. Včera Brita Andymu řekla: „To víš, že to mám ráda. Ale ne s tebou.“ Ještě radši má bramborovou kaši. Uzenou krkovičku. Mohl si vybrat. Čím se liší kluk od líté šelmy? Chodí po zadních a v kalhotech. Británie se tomu nebránila, ale také se do toho nehnala. Byla tak asi uprostřed. Rozhodně byla horlivější, když se ohlíží, ve srovnání se stavem vody na českých tocích k dnešnímu dopoledni. Nebyla si jista, je-li dobře kluka znát nebo neznat, a pokud ho zná, znát ho dobře, když už ne dlouho. Nelámala si hlavu, jak dlouho znali mládenci ji. Někdy hodně krátce. Pár hodin. Nebyla si také jistá, jestli má dát přednost klukům asi stejně starým nebo starším. Netkvělo to jen v jejich opatrnosti. (Nebo neopatrnosti.) Všichni věděli, co se stalo Dorisce Levitové. Za sporné pokládala, že by k tomu nedošlo, kdyby měla Doriska rodiče. V nejhorším by si ho musela, nedej pánbůh, vzít. Nelámala si hlavičku, jestli by si postižený vzal ji. Můj bože, pomyslela si Dita. Nejsem tak docela nevinná. Živím se cizí zkušeností, jako by se tím mohla stát její vlastní. Minula párek milenců, kteří se vedli rukama kolem pasů. Některé věci nepotřebují vysvětlení.

Hrála v duchu svou tajnou hru, kdo by jí mohl stát při boku. (Nejen proto, aby nemusela utrácet jen sama.) Oba – D. E. Huppert i Fici Neugeborn – jí byli stejně blízcí. Ale ani jeden ještě neznamenal – stejně jako předtím Herbert Lágus – „zelené jezero“ a „cestu odněkud někam“. Myslela na ně, jako myslí děvčata na kluky, pokud to není strhující vášeň a mohou zastávat stejně jeden úlohu druhého jako naopak.

Fici o ni stál. Jak hluboko a jak daleko by jeho vnitřní puzení šlo? Jak dlouho by trvalo? S čím by se spojilo? Kam by ji vedlo?

Byl slunný březnový den. Zima byla neobyčejně dlouhá, ale minulou sobotu slunce rozpustilo poslední sníh, vítr zteplal a najednou bylo jaro. Vítr přinesl deště a stejně rychle zmizelo z chodníků bláto. V takové dny – a někdy v sobotu a v neděli – cítila něco, co nedovedla vyjádřit.

Myslela na Andyho Leboviče. Proč se v duchu holka propojuje s někým, o koho stojí i nestojí, kdo přichází nebo spíš nepřichází v úvahu?

Je to jen tělesné? Jak horké to je? Do jaké míry ji to nechá chladnou? Andy Lebovič byl jako fena. Mohl jít s každým. Patřil k lidem, kteří si mysleli, že protože přežili, nemůže se jim už nic stát. Snad se to u Andyho nedotýkalo rovnou nesmrtelnosti, ale asi to od ní daleko nemělo. Byl ochoten slevit. Kdyby přišel konec světa, přijdou na řadu až poslední.

Způsob, jakým o Andym uvažovala, jako by sloupávala vrstvu za vrstvou, jí připomenul cibuli. Andy si snad pamatoval jen to dobré, co ho potkalo, nebo to špatné zapomněl anebo o tom nemluvil. V jeho podání se mohlo zdát i Birkenau dodatečně a z dálky jako rekreace pro židovské dobrovolníky z Evropy. Musel mít paměť jako ementál. Nezasvěceným vykládal, jak poslouchal na rampě nebo u betonových sloupků s hustými dráhy s vysokým napětím, aby se snad dovnitř nedostali lišky a vlci, Horst-Wessel-Lied, hranou před vchodem do baráků, pár kroků od sprch a krematoria, zmíněnými pány Sattlerem a Mayerem, kteří přežili, na rozdíl od svých rodin, žen a dětí, v případě pana Sattlera přesně tří, pod pět let, hráli jako někde v zahradní restauraci, střídavě dámská nebo pánská židovská kapela. Proti německé hudbě nic nenamítal, celkem se dala poslouchat a nervalo to uši, neprotestoval dokonce, ani když Avi Fišer někde vyštrachal vědeckou práci nějakého židovského historika, že Richard Wagner byl pravděpodobně židovského původu. Na což zareagoval Andy slovy: „Bůh mě natřes.“

Vyprávěl, jak si tam zahrál kopanou proti mužstvu místních německých poddůstojníků. Tvrdil, že znal Waffen SS Sturmmanna Zugschwerta, který donutil vězně, aby snědl svůj vlastní výkal, a obšťastnil je pradávnou německou moudrostí, že člověk je to, co jí. Anebo dával Andy k lepšímu tomu, kdo měl zájem slyšet, jak se jednou propašoval přes koleje v Auschwitz-Birkenau do baráku pro ordonance, kde bylo místní kino a zrovna hráli Bombardéry nad Lutychem. Samozřejmě neuvedl, že orchestr hrál veselé písničky i před sprchami těm, co pak uvnitř dostali místo vody svou dávku cyklonu B. A že mezi nimi byli hráči zranění, ještě než odpískal německý sudí konec fotbalového utkání, protože je kopli do kotníku nebo do holenní kosti nebo je jinak zfaulovali anebo někdo z protihráčů zesurověl je. Jestliže na to horší nezapomněl, Andy tím rozhodně nikoho nezatěžoval. Mohla se ptát, jestli to dělal i proto, aby nezatěžoval sebe.

V Terezíně, když mu bylo bez dvou měsíců šestnáct, zasvětila Andyho do tajemství i tělesně lásky dvacetiletá prostitutka, židovská míšenka z německého cirkusu, kde prý střídavě účinkovala jako krasojezdkyně a vypomáhala v pokladně. Jednou, jak Andy Lebovič tvrdil, ji maloval olejovými barvami malíř, který přijel (i s barvami) do Terezína s holandským transportem. Ztratila se mu někde v Polsku. Obrázek samozřejmě taky zmizel, i s malířem. Pro Andyho byla nejkrásnější ze všech žen, které poznal, a daleko dopředu. Tvrdil, že vypadala jako Mata Hari předtím, než přibrala a potom zas pekelně zhubla, a že ji miluje, i dodatečně. Nejen za to, jak k němu byla hodná a provedla ho jako starší sestra za ručičku hustým tmavým lesem a co ho naučila už v první lekci a že mu prorokovala úspěch u děvčat. Věděla, jak s klukem promluvit. Jak se Andy vyjádřil, nemluvila současně pusou i zadečkem, dalo se jí věřit, když něco řekla, sedělo to. Nelhala. Řekla mu, že někdy, když vidí krásné věci, má náhlou chuť je romlátit. Andymu to nešlo z hlavy. Vybavilo se mu to, kdykoliv viděl něco krásného.

Musela dělat a říkat ty správné věci, že se mu to tak vrylo do paměti. Také měl štěstí, že ji včas potkal na správném místě.

Dita se usmívala. Přichází se o panenství dobrovolně, jako Andy? Sluníčko hřálo. Praha v březnu vypadá jako dospělá kráska, pořád ještě svěží, i když už hodně v letech. Komu už se dá docela věřit, když vzpomíná na svou minulost? Je to pravda, že mír spojuje, co válka rozdělí, jak se vyjádřili veteráni Lublaňské 25, doktor Fitz, správce Goldblatt a jejich poradce, pan Maxmilián Gottlob, o Tlustém Munkovi nemluvě?

Andyho bezstarostnost, způsobnost, způsoby a chování – směs mezi drzostí a ostýchavostí nebo neotesaností, které říkal smělost, a studem, za který se styděl – ji k němu přibližovaly den za dnem silněji. Chuť něco krásného rozbít a opravdu to zničit jsou dvě věci. Tomu měla rozumět. Také mezi nevinností a nevinou byl rozdíl. Proč někdo přežil a někdo jiný ne? Jako její maminka a tatínek. Spousta lidí. Pokud šlo o vzdělání, měl hodně co dohánět. Ale to měli všichni. Na formální vzdělání moc nedal, ale přidávala mu na sebevědomí zkušenost první ruky, o kterou se opíral už včera a dneska a jíž se nehodlá vzdát ani zítra. Ačkoli se tvářil, že mu na ničem moc nesejde, díval se kolem sebe pozorně. Stačilo mu vidět jednou, co někomu ušlo, i když to viděl desetkrát. Vyznal se. Snad i v sobě. Ale za to by ruku do ohně nedala. Byla radost Andyho poslouchat, jak rozmlouvali s Britou. (Británie se neváhala zeptat na cokoli, co jí slina přinesla na jazyk: „Je to pravda, že když se vzrušíš, Andíčku, odchází ti všechna krev z hlavy do klína? Má to na tebe vliv, když se ti zničehonic odkrví mozek?“) Andy to Bohorodičce vrátil: „Není to tak s holkama potom, když už má kluk zase všechnu vypumpovanou krev nahoře za kadlubem čela?“ Mluvili bez obalu o záležitostech od pasu dolů a od pasu vzhůru. V určitou chvíli se každému shromáždí všechna krev mezi nohama. Kombinoval v sobě řezavost s drsností a neselhávající nezdvořilost (neplést si s měkkostí) a nedostatkem zdrženlivosti. Škoda, že to pánbíček nenačasoval stejně oběma. Dita oceňovala Andyho za to, že byl kamarádský. Ale bylo to taky spíš ocenění než dívčí zájem o jednoho z kluků, kteří přicházejí v úvahu. Napadlo ji, že měří jednoho druhým a druhého třetím.

Je to tak hezké? Správné? Není?

„Holka, ty ale děsně přibíráš,“ tvrdil Andy. Nedal si vymluvit, že je to pomstychtivost, kterou mu Británie nemůže odpustit. Stála na straně Brity? Ne. Souhlasila s Andym. Andy se nebál trefit hřebíček na hlavičku.

Není o tolik jiná než ostatní. To je snad dobré, není-liž pravda? Bylo příjemné uvažovat o sobě, když u toho nehrozilo nic horšího než bolení hlavy. Nebyla to selekce, kde jde přinejmenším jednou týdně o to, kdo s koho, aniž by ti, kterých se to týká, viděli do hry.

Lebovič měl za to, že vstal z mrtvých a vyhrazoval si právo, pokud jde o ženskou polovinu lidstva, dovolit si všecko. Na podzim 1944 se dostal Alexandr Lebovič při selekci dětí a starých lidí až do sprch. Selekce probíhaly většinou v pondělí. Němci tak začínali pracovní týden. Nařídili jim – samozřejmě – rychle si odložit a jít do dezinfekce. Byl tam s nimi německý důstojník, opilý polskou vodkou. Posmíval se jim, že za potopy se naučili dýchat čtyřicet dní pod vodou. Takže je zvědav, jak přežijí příštích pět minut. Taky si vypomáhal německými příslovími, jedním o malování čerta na zeď a druhým, že čert není tak černý, jak se líčí. Der Teufel ist nie so schwarz, wie man ihn hat. Ze dvou zel si má člověk vybrat to menší. Won zwei Übeln soll man das kleinste wählen. Lepší, když brečí dítě než rodiče. Pak říkal své přísloví jen Sonderkommandu.

Ale něco nehrálo. Důstojník nařídil otevřít neprodyšné dveře. Poručili jim zase se obléct, každý do toho, co najde, v šatně byly šaty a boty a prádlo už na třech obrovských hromadách, páté přes deváté. Nikdo nenašel nic, co bylo jeho. Lidi ze Sonderkommanda si byli jistí, že je postřílí, protože kdo se dost rychle neoblékl a neobul, toho vyhnali beze všeho ven, a poněvadž, i když to Němci neříkali, z komor se nedostala ještě živá duše ven.

Jediná cesta ven až do téhle chviličky byla komínem.

Říkalo se, že když je voda na podlaze, hrášky nebo krystalky plynu se rozpouštějí špatně, kvalita cyklonu B je pod psa. A někdy bylo málo cyklonu B nejenom proto, že poslední rok války šetřili nacisti i plechovkami s plynem. Andy si ověřil, že Němci jsou velcí šetřílkové a nestydatí skrblíci. (Alespoň ti Němci, které měl v Birkenau tu čest poznat.) Pro něj to byly závazné vzorky země, která se oháněla na každém kroku Schillerem, Lessingem a Goethem, o nichž si ze začátku Andy Lebovič myslel, že jsou to fotbalisti nebo možná lyžaři se špičkovými výkony, než mu to někdo vysvětlil, nějaký univerzitní profesor, a ani nemusel platit, jak říkal, školné.

V takhle slunný den by se krystalky rozpouštěly jedna radost, napadlo Ditu. Jsme s Andym Lebovičem přece jenom asi spřízněné duše.

Usmál se na ni poštovní zřízenec s brašnou. Vrátila mu úsměv, který patřil původně myšlence na Leboviče, než zašel pošťák do domu, jako děvčata, která tím říkají, že ještě nejsou vdaná.

Tohle všechno jim Andy náležitě opepřeně vylíčil v pátek večer, aby jim neušla ani maličkost, jak tu středu v tichu, než se zvedl řev, protože zhaslo světlo a dveře už byly zavřené, bylo slyšet z kropiček na stropě zvuk, jako když škrábe myš. Normálně místo vody začínají propadat falešnými kropičkami zelené krystalky kyanovodíku. Tu středu pršelo od rána do večera a do sprch nateklo. Na betonové podlaze byly hluboké louže a venku pořád pršelo, jen se lilo. Potom, jak dodal Andy, to znělo, jako když se drolí skála. Nebo jako když se sype písek ve větru. Jako když se převaluje neviditelné moře.

Dokud svítily žárovky, chráněné železnými košíky, viděli na betonovém stropě, co tam vyryly nehty lidi, kteří přišli na řadu před nimi, manželské páry, rodiny s dětmi, celé rody, vesnice, městské čtvrti a města, celá židovská Evropa, která se nejdřív ztratila tady a pak z mapy. Škrábance ve tvaru drsně zpřeházených hvězd, podivné hieroglyfy, které nikdo nemusel luštit a k nimž asi za chvíli přičiní ty svoje. Ovšemže jen ti, co jsou nebo se vyškrábou po zádech a hlavách těch druhých nahoru. Takže dole zůstanou děti, staří a nemocní, těhotné matky. Nechtěl to dělat horší a nechal si pro sebe, jak si lidi ze zoufalství ukusovali prsty, nosy, uši a krváceli, vypíchali si lokty nebo klouby a špičkami prstů oči a řev postupně utichal, protože místo vzduchu vdechovali plyn. Jen zřídka selhalo zásobování plechovkami firmy Degesch jako tu středu. Andy věřil, že třináctého a středa jsou jeho šťastné dny.

Zarazily ho i dodatečně ty škrábance. Stopy, podobné hvězdám. Pohaslým sluncím. Nějaké kosmické jiskře. Jako by někdo chtěl popsat, jak se rodí nebo umírají hvězdy. Kam se ztrácejí, odkud přicházejí. Neznámé písmo, znaky, které už nikdo nedokáže rozluštit. Ale byly to stopy, jak uváděl Andy Lebovič, po těch, kteří se dostali až k stropu. (Už nemluvil o těch menších a slabších.) Dal se z nich číst jen křik, smrtelné škubání, lokání němých úst po vzduchu, už naprázdno, chuchvalce slin, sražená krev. (Nejhustší hrozny těl byly u dveří, které jim už zaživa nikdo neotevřel, a ve chvíli, kdy už neměli sílu je sami otevřít.)

„Ještě můžeš dýchat, ale už nedokážeš křičet,“ řekl. Vrylo se jí to do paměti.

Andy Lebovič to popisoval jako nějaký turistický průvodce, nezvýšeným hlasem, jako něco, co už v duchu nebo nahlas mnohokrát opakoval. (Jednou se při tom dokonce Andy usmíval, ale takovému úsměvu Dita rozuměla, nebyl to posměch ani úsměv, byly to rozpaky, které nemají hranici. Trapnost, pro kterou nemá člověk výraz ani obranu. Jen ti nejchápavější mohou takovému úsměvu rozumět a nerozčilovat se nad ním.)

Když se všechno utišilo a lidi ze Sonderkommanda mezitím zpracovali materiál pro krematorium, nastala druhá fáze, odvoz hromad svršků a bot a majetku těch zabitých. Nejchamtivější z Němců si museli mnout ruce. Teď už nešlo o lidi, ale o peníze, zlato, drahé kamení. O cenné papíry nebo perly boháčů a krasavic, brilianty v jehlicích mužů a v brožích a přívěscích žen, až po zlaté zuby a zubní protézy, případně ještě snubní a pečetní nebo jiné prsteny, schované a odhalené poklady z podšívek a vycpávek, potítek a pásků, límečků a záhybů a ozdob v šatech, všité do prádla a do svršků nebo do bot, do podrážky nebo do podpatku ještě za lepších časů. Něco rozkradli Němci na místě, zbytek šel v zapečetěných bednách do Berlína a s největší pravděpodobností, když ne rovnou odtud, pak přes Berlín do Švýcarska. Andy nemusel brát kurzy večerní školy pro učně a pracující mládež, aby věděl, co je to válečné národohospodářství či některá jeho odvětví nebo sociologie. Teprve měl narazit na slovo antropologie, nauku o člověku a původu, vývoji a zákonitostech změn člověka, o vývoji lidských plemen.

Zajímal se o to, co dělají a jak se asi cítí ti ostatní, ale jen do určité míry. Naučil se nesouhlasit, aniž by někoho hned urážel.

Nejotrlejší muži ze židovského Sonderkommanda, spolu s vybranými zajatci Rudé armády a Francouzi a Italy a politickými vězni z řad Němců, nejdřív odtahali mrtvé do pecí a teprve pak začali skládat a odvážet kořist. To si museli užít, jen co je pravda, usoudil Andy. Sonderkommando pro něj byla zvláštní kapitola. Něčím ho to nepřestávalo fascinovat. Byl to spíš vzorek zla než mezí. Všechno mělo svůj řád. Den za dnem, týden za týdnem. Ale ne déle než šest neděl, protože pak se stal materiál na hnojivo pro německá pole a zahrady i z jejich kostí, a nastoupilo, zase na šest týdnů, nové Sonderkommando. Němci si nepřidělávali starosti se zbytečnými svědky. Jak říkal důstojník, který neměl nouzi o vodu: Der Tod hat keinen Kalender. Smrt nemá kalendář. Zajisté, o tomhle nemusel nikdo lidi ze Sonderkommanda přesvědčovat. Věděli to sami. Mezitím si trošku nakradli i pro sebe. Šaty a boty pro milenky a přítelkyně nebo matky, otce a bratry a sestry, pokud ještě žili, nebo pokud je nenašli mezi těmi, které nejprve pomohli natlačit do podzemní stavby a ukonejšit a pak vytahat a případně odříkat svoje modlitbičky.

Od pěti od rána do pěti odpoledne první směna, od pěti odpoledne do pěti do rána druhá.

Andy Lebovič dělil lidi ze Sonderkommanda na tři druhy: cyniky, lumpy a světce. Měli smůlu. Neodpustil jim ani je neobviňoval. Nikdy se nehlásili dobrovolně. (Sem dobrovolníky nebrali.) Uznával, že zločin je zločin, i když jsou polehčující okolnosti vyšší než Mount Everest. Nic z toho, co dělali, si nenařídili sami. Nesměli se dokonce ani propašovat mezi odsouzené do plynu, aby neohrozili provoz a tím své spoluvězně. Vyměnili je někdy dřív než za šest neděl, jako asi předtím vyměnili své zabité předchůdce, na pokyn Němců, kteří dbali o vysokou pracovní morálku.

Je těžké být spravedlivý, když z toho člověk někoho vypustí. Andy nevypouštěl nikoho. Lebovič se nechal slyšet: „Vždycky, když si chci na něco vzpomenout, vybaví se mi, co bych radši zapomněl.“ Řekla mu na to, že ona je na tom obráceně. Andy věřil, že se pořád ještě najdou lidi, kterým se dá věřit a kteří jsou dobří. Jestliže má někdo navzdory všemu ještě i po válce své lepší vlastnosti, projeví se, aniž je musí někdo nahlas vyhlašovat nebo si připínat na prsa odznaky. Za svoje největší štěstí za války pokládal Andy Lebovič, že se nedostal do Sonderkommanda sám. „I když“ nebo „ačkoli“ byla v souvislosti se Sonderkommandem Andyho nejpoužívanější slova, doplňoval: „Kdoví jak to všechno bylo?“ Měli lepší stravu, jedli vajíčka, slaninu. Zapíjeli to vodkou. Když přijížděly francouzské, řecké nebo italské transporty, měli olivy, olej, zavařeninu, spoustu vína. Mohli se dosyta najíst, jedni z mála. Devadesát devět procent ostatních hynulo hlady. Ať to bylo, jak chtělo, jídlo z nich zase dělalo lidi.

Ze Sonderkommanda to prý přežila sotva stovka lidí, které nestačili Němci zabít, roztroušených po celém světě, většinou neochotných mluvit, alespoň zatím. Andy znal v Praze jednoho z nich, který se přišel podívat, když boxovali s Neugebornem v Lékařském domě. Nosil v zadní kapse u kalhot browning, vždycky nabitý a odjištěný. Říkal, že udělat z člověka zvíře je snadné. Stačí mu nedat tři neděle jíst. Pochutná si pak i na svém bratříčkovi, obrazně i doslova. V lepším případě mu to ulehčí nemoc nebo smrt hladem. Otupět jako zvíře a chovat se tak není žádný kumšt. Tečka. (Možná tři tečky.)

Jen oni sami vědí, co každá tečka obsahuje. Jako rozbitý atom, bezmocná zlost, neuhasitelný pocit viny a triumf, který dá člověku vychutnat, že přežil. Výčitka, proč osud vybírá do své hry už dopředu poražené a vítěze, vinné a nevinné, spravedlivé a nespravedlivé, křivdící a ukřivděné. Opravdu už dopředu? Rád by věděl. Také by ráda věděla. Jak říkal Andy, všude ze sebe musí člověk vydat to nejlepší (nebo to nejhorší?), když chce obstát a je perná konkurence. A zároveň si šetřit sílu na horší časy. V neděli Lebovič vykládal, jaké měl jasnozření, aby odhadl, kdy, co a jak nebo kdy, co a jak ne. Nezáleží to na chytrosti. Byli s ním nepochybně moudřejší, chytřejší a vzdělanější, někdy i silnější a mazanější – a kde jsou? Odhadoval esesáky, jako když se sází na koně na dostizích. Na toho nebo na onoho. Žil. To byl důkaz, že se v tom hlavním za ty tři roky nespletl. Nechlubí se tím. Tak to prostě je. Člověk asi nemusí zapomenout na to zvířecí v sobě. Prodělal by na tom. Je to taková základna, jako když se dobývá severní nebo jižní pól. Může vyrazit na cestu do všech stran větrné růžice, ale zase vědět, kdy se vrátit. Ta základna, to je zvíře v nás. Ty výlety, to je civilizace, zubil se Andy Lebovič. Munk si myslí, že je to obráceně. Ale to se teprve uvidí, soudil Andy.

Od té doby bral Andy Lebovič všechno, jako by to měl do pěti minut ztratit. Včetně sebe. Spojovalo je i tohle? Jeho otevřenost mu umožnila nezatěžovat se tím, čeho se chtěl zbavit. To zahrnulo i některé holky. Byla radost ho pozorovat při jídle, při společné večeři v pátek večer nebo v neděli, kdy lidi z Krakovské a Lublaňské jedli dohromady. Spořádal svou porci rychle, jako by se bál, že co nespolkne rovnou, už nespolkne nikdy. Jedl hodně, rád a často. A výsledek toho byl, že zůstával štíhlý. Pro Andyho bylo každé jídlo slavnost. Vyznával, co je, protože věděl, že by to taky nemuselo být. Koupal se div ne třikrát denně, někdy také mýdlem. Potom se na ni dokázal obrátit: „Dito, jsi vážně ještě panna?“ Nebo: „Umíš tančit valčík?“ Anebo: „Všude je plno krys. Šest miliónů krys.“

„Ne sedum nebo osum?“ zeptala se ho. Pochopil rychle. Líčil jí, na oplátku za Sturmmanna Zugschwerta, o kterém říkala, jak rád nařizoval ženám, aby se svlékly, a maskoval to čistotností a péčí o to, aby se nezavšivily, opilého důstojníka z krematoria číslo 2, který říkal: „Arm und reich, der Tod macht alle gleich.“ Smrt nešetří velkého ani malého. Bylo mu tehdy patnáct, šlo mu na šestnáctý. V lágru rozlišoval esesáky na ty, kteří zabíjeli na potkání, a na ty druhé, kteří zabíjeli jen z rozmaru nebo na rozkaz. Málokdy opominul příležitost, když mohl někoho potěšit nebo povzbudit, a ačkoli to neinzeroval, dovedl se vcítit do toho, jak a proč se cítí ostatní, jak se cítí. Ze začátku ho ti ostatní nebrali vážně, až když se osvědčil a ukázal prstem, kdo je kdo, a nespletl se ani jednou, přestali se ušklíbat a tázali se ho občas o radu. Byla to jasnozřivost? Možná jen prachobyčejná zkušenost, říkal. Tři roky. V každém případě přežil. To mluvilo samo za sebe. Někdo nepřežil ani půldruhého dne.

Věděla, že někdy jde na řízek s vlašským salátem a ztratí se jako Angličan bez zaplacení, o pozdravu nemluvě. Ptal se jí, jestli ví, jaký je rozdíl mezi Židem a Angličanem. Anglán zmizí bez rozloučení. Žid se rozloučí desetkrát, ale neodejde.

Tomu se mohla smát.

„Myslíš, že našince musíš vyhodit?“

V duchu teď řekla Andymu: „Pamatuješ, Andy, jak jsme se na sebe dívali, když jsi mi prvně potřásl rukou? Jako když staří lidé cítí, že je někdo pozoruje, ačkoli jsou sami a myslí na to, jestli tu budou ještě za hodinu, zítra večer, příští pátek. Jako by se člověk cítil, nějakým strachem, pohřben už zaživa.“ Na to jí Andy řekl: „Holka, na to mě neužiješ.“

Některé obavy mu byly cizí. Nebo se tak alespoň tvářil. Mohla si vybrat. Vybrala si. Slyšela ho úplně, jako by jí říkal: „Holka, musíš být pořád, i když tajně, jako zvíře. Umět na sebe na chvíli zapomenout. To je celé moje tajemství, klíč k úspěchu. Umět naslouchat svým skutečným instinktům, co si opravdu myslíš, ne to, co by od tebe někdo chtěl, aby sis myslela. Držet se pravdy. Je to jako stát na pevné zemi, ne na palubě nějaké pochybné rozhoupané kocábky. Znáš nějakou dobrou restauraci, kde by pro mě s Ficim byly přijatelné ceny?“ Myslel zřejmě takovou, z které by mohl, až dojde k placení, zmizet (po anglicku), kde nechal tesař díru.

Byla s ním už dvakrát v hospodě, ale to zaplatil, ani nemrknul. Nestrpěl ani, aby alespoň předstírala, že se na útratě bude podílet.

Byli s Ficim z jednoho těsta.

Stál i nestál o uznání. Obracel rád to nejsmutnější nebo nejvážnější ve frašku. Snažil se dát si říct, ale jen po určitou čáru. Když se někdo vztekal, protože má žaludeční vředy nebo nahlodanou nervovou soustavu, budiž mu odpuštěno. Ditu napadlo, že si člověk vytváří jinou představu o sobě, jinou představu o sobě by rád vdechl těm druhým a ještě jiná je asi pravda. Proč? Proto.

Andymu čouhala z očí nedbalost, bezstarostnost a bezelstná lehkomyslnost. Současně citlivost i bezcitelnost. Nikdy arogance. Měl v sobě pokoru, jako většina lidí, která prošla lágry, nekonečným ponižováním a vědomím, jak maličký a bezcenný může člověk být. Jak snadné je zdeptat jeho důstojnost, jeho sebevědomí. Pokud šlo o aroganci, nedalo se srovnávat Leboviče například s panem Gottlobem, důstojníkem anglického královského vojska.

Ale ani u pana Gottloba to nebyla čistá arogance. Spíš blahosklonnost, kterou děvčata nemají rády. Měl v očích něco jiného, co ho spojovalo s Andym. Diskutoval s Ditou Saxovou o něčem, o čem se domníval, že se mýlila. Proč by člověk nemohl být strůjcem svého štěstí? Proč by každý neměl mít, co si zaslouží? Proč by to mělo být klišé, fráze, přinejmenším lež, když ne rovnou nesmysl? Trvala na tom, že je lepší si to nenamlouvat. Podle Andyho je zbytečné se ptát, jak má žít? Co má dělat? V čem se víc ovládat a držet zpátky? Proč se starat o to, co nebo kdo a jak řídí? Ponižovalo ji, že si nedovedla osedlat sama sebe? Určitě to není, že by chodila nebo vynechávala tu správnou synagogu. To pro ni válka ještě neskončila? Andyho zanícení a zájem o všechno dívčí, včetně vzhledu, šatů a prádla, by neodnesla žádná velká voda. Tělo pro něho byla vrozená alfa omega. Osa, kolem které se točí zeměkoule. V tom směru od Andyho nikdo z holek změnu nečekal. Pro Andyho Leboviče byl široširý svět vězeňská cela, nikdy dost prostorná, aby snad na to zapomněl. A dívčí nohy věčné vábení. Stačí očima stoupat od kotníků přes kolena výš. Kdyby člověka sevřeli do kleští zákonů, zvyků a pravidel, nemohli ho zbavit těla. Všechno, doslova, se odvíjelo od jeho těla. Tělo bylo pro Andyho první a poslední stanice svobody. Osobní dvojí dno, ponorná řeka. Ale zároveň Dita vycítila v Andym Lebovičovi, pod maskou bezstarostnosti smysl pro důstojnost, i toho nejposlednějšího. Věrnost pro něj byla směšný požadavek. Na to, jak říkal, se nenarodil. Souhlasil s Lízou. Nemá smysl si lámat hlavu otázkami mezi nebem a zemí. To rozhodující je mít štěstí. Byly věci, které by z hlavy Lízy nebo Andyho nevymetlo žádné koště. A jestliže válka nezrušila všechny osobní nejistoty, stačí, když člověka nepotkává dnes a denně neštěstí.

Netrápila se Dita zbytečně, když ji bolela hlava z otázky, kde se bere tolik neštěstí? Andy si pamatoval, jak ji černovlásek ze země s velkými začátečními písmeny napomenul, že otázka dobra a zla končí povýtce dobře v pohádkách. V Palestině to je, bude a zůstane v jejich rukou. Dita se obávala, aby Andy neskončil jako jejich známý Ferenc Dechsler, který se rozhodl, že po letech otroctví nesáhne zbytečně na žádnou práci pro někoho jiného, ať si ho laskavě někdo do konce jeho života živí. (To by chtěl i od své nastávající?) Pro Andyho, na rozdíl od Dity, nebyl život oříšek, který nejde rozlousknout.

Napomenula se v duchu, jestli není na Andyho, Lízu i Britu zbytečně přísná. Myslíš, že potřebuju papíry na hlavu, tázal se Andy Lebovič. Třeba to nemá sama v hlavě správně pohromadě.

Něco je s ní špatně. Andy vystačil s životní zásadou, že když vychází, musí zhasnout a zavřít za sebou. Smutek a zoufalství, zbytečně se trápit nikomu klid nepřinese.

Vzpomněla si na správce Bohužel i bohudík. Jeho hlavní starostí bylo vycítit náladu v domě.

Jaké měl D. E. Huppert starosti? Asi aby se z něj nestala špatně placená kancelářská krysa. Jako by ho slyšela, jak se říká. Jeho hlas.

Andy postřehl první, že lágry, asi jako smutek nebo sklíčenost, jsou nesdělitelné. Každý má právo si pamatovat i zapomenout a bolest je neviditelná. Zahrnuje to právo chápat i nechápat.

Lidem, kteří nevěřili (a to předvídalo gestapo a esesáci v lágru, když říkali: I kdybyste přežili, o čemž se dá pochybovat, a vyostřili si jazyk, abyste vyprávěli, co tady s vámi bylo, nikdo vám neuvěří), protože to nepřesahovalo jen všechnu jejich zkušenost, ale i chápání, že by to mohl dělat člověk člověku, těm Alexandr Lebovič odpouštěl. Skoro je litoval. Jak by se na jejich místě tvářil sám? Těm zlomyslnějším nebo rovnou zlým, zkaženým k nenapravení, kteří si říkali: Hitler udělal dobře, jen škoda, že to nedotáhl do konce a nezlikvidoval je do posledního, jen šest nebo sedm milionů (bylo jich jako vší nebo králíků), těm Andy přál, aby strávili pár hodin v Auschwitz-Birkenau nebo v Dachau, v Mauthausenu, gemütlich rakouském městečku na úpatí alpských ledovců. Nemuseli by je ani mučit, jen týrat hladem, aby vypustili z hlavy myšlenky na vzpouru nebo vnitřní vzdor, jen aby si mohli odnést zkušenost z první ruky. Mlčeli by příště? Polepšili by se?

V Andym byla libost i škodolibost. Malichernost i velkorysost. Chuť se pomstít nebo zapomenout a odpustit. To všechno nosil za svou lebeční kostí. Pod vypouklým čelem s vráskami uprostřed, hustými kaštanovými vlasy, vyčesanými skoro do kohouta, a spíš římským nosem, kterým čichal, čichal člověčinu, podle báchorky Koho to tu, matko, máš.

Andyho mozek měl vlohu pro zkratky. Ano, ano, ne, ne. Možná, kdyby a snad vynechával. Věděl, že jsou nevyléčitelné choroby. Včetně vymytého mozku. Antisemitismus? Někomu je snad vrozený. Jiní podlehli předsudečnosti. Bral antisemitismus jako zhoubný nádor. Dalo se spoléhat už jen na návrat rozumu.

Pro antisemity měl pouze povzdech. Jako všichni bezmocní. Naučil se házet spoustu věcí za hlavu. Pouštět je jedním uchem dovnitř, druhým věn.

Dívalo se mu z očí, čemu rozuměla Dita. Obešlo se to bez slz. Pláč považoval Andy za zbraň tříletých.

„Nejlepší roky mého života,“ žertoval. „Hladí mě to na duši. Vzpomínám na odér Auschwitz-Birkenau, pach pálených kostí, špinavé saze, které neumyje ani déšť a nevybělí sníh, vařený klíh, že dostával člověk strach, aby mu to nechybělo, kdyby se náhodou dostal ven a narazil na čistý vzduch.“

„Nech toho, Andy,“ napomínala ho. Nacházel v ní souhlas. Chápala ho. Šaškoval. Nebyla to i její zbraň? Otázky bez odpovědí byly kolébka a zároveň hrob. Jak mám žít? tázala se opětovně sebe samé. Co mám dělat? Jak už vystřídal Alexandr Lebovič většinu děvčat z Lublaňské, nevynechal ani Brigitu Mannerheimovou. Byla vždycky po ruce a svolná. Přicházel k ní skoro pravidelně v úterý. Výjimečně o něm zbytečně nemluvila, o dovednosti, velikosti a umění tělesné lásky. Byl to, jak řekla, jeden z mála, který předčil její očekávání. Nic, co znamenalo tělo, děvčete i kluka, mu nebylo vzdálené. Byl jako tulivé zvířátko. Nechala ho, aby si počínal, jak se mu zlíbí. Přistoupil k jejímu tělu, jako by bylo jeho. Položil si rovnou hlavu, kde měla třísla. Byl tak něžný. Domyslela si, co na oplátku očekával. Byla mu po vůli a nebylo jí to ani v nejmenším proti mysli, naopak vítala jeho blízkost, a jak v nich stoupala vášeň, jako hladina povodně na Vltavě nebo na Sázavě, poddávala se všemu, co to přinášelo. Nakonec, když odpočíval jako ubičované zvíře a málem upadl do náruče spánku, s hlavou mezi jejími stehny a stále chtivými a snad nenasytnými ústy. Jeho první slova potom patřila hebkosti jejího ústrojí, a neváhala mu oplatit tím, co kluci rádi slyší, jak jsou velicí, urostlí a dobří.

„Andy je jeden z nejlepších,“ dala se slyšet. „Snad se pro to narodil, jako jsem se pro to narodila sama.“ Nebál se ženského těla. Ničeho, co představuje dívčí tělo, kdekoli.

Zbytek si mohly domyslet. Řekl jí, jak báječně tam dole vypadá. Obrázek hadr. Mandlička. Bílá a snědá, správně rudá, kde se to čeká. Žádná ropucha, naopak, nejroztomilejší rosnička. Žabka žabička.

Nemohla se dočkat, až přijde příště a na pokoji budou mít volno. Jinak byl Andíček skromný. Spokojil se i místem na podlaze. Nedal jí ani čas rozprostřít deku. Šlo mu o tělo a dál, ne o dokonalost prostředí. Nenarodil se na zámku, jak rád pravil. Jakmile se dostal k tělu, zbytek světa zmizel.

A tělo měla vždycky po ruce, což vztahoval samozřejmě i na sebe. Připomínal jí píseň, která začíná uprostřed. Andíčku, co příprava? Mlčel. Ocitla by se s ním docela ráda na opuštěném ostrově. Snad ne si vzít, ale mít ho po ruce. Podle toho si děvčata zlepšila u Andyho Leboviče profil.

Díky Andymu byla na své tělo pyšnější, a doslova na všechno, co představuje a reprezentuje tělo, i když se musela vyrovnat, s čím se vyrovnávaly všechny, a jak říkal doktor, zaplaťpánbůh za to.

„A nevadí ti, že nemá jen tebe?“ otázala se Tonička.

„To ti snad ani nesmí vadit,“ odpověděla Brita. „Kluci už jsou takoví.“

„Co kdybys onemocněla?“

„Koupe se třikrát denně,“ řekla Brigita Mannerheimová na Andyho obranu. „Není jako někdo od filmu, co nosil jedny spodky tři neděle.“ Byla to pravda. Kdyby Andy Lebovič mohl, prožil by zbytek života ve vaně nebo ve sprše. Nechal procházet své tělo vodou jako houba v lese. A spoléhal na štěstí. Neměl nikdy ani sebemenší komplikace. A bylo mu, stejně jako většině děvčat, sotva osmnáct.

Vleže, úplně zblízka, viděla Británie na čele Andyho mezi očima tři svislé vrásky. Vytvářely podobu dívčí buchtičky.

„Andy,“ řekla, „jako měl Kain na čele znamení, že zabil bratra, máš na čele tři krátké vrásky, které zpodobují, co mám mezi nohama.“

„Toho jsem si nevšimnul. Nejsem vrah. Už jsem říkal Ditě, že to nemá s mravností co dělat. Máme to vrozené.“

„Ale to máme, i když se nám chce na stranu, a taky to neděláme na ulici. To snad s mravností má co dělat, nemyslíš?“

„Srovnáváš jablka a hrušky,“ řekl Andy Lebovič.

„Proč jmenuješ Ditu a ne Lízu?“ chtěla vědět Brita.

„Protože Líza to už ví od narození.“

Britu bavilo a těšilo se o tom bavit, tak zblízka. Cítila Andyho tělo a neznala nic blaženějšího. Téměř neznatelně zasténala, hlubokým vzdechem.

„Ty můj tlusťoušku,“ lil jí do ohně vodu.

„Chtěl bys snad, abych byla kost a kůže?“ bránila se Brita.

„Proboha. To by mně připomínalo lágr.“

Lebovič zaznamenal živost debaty pana Gottloba s Davidem Egonem Huppertem. K oběma měl svůj instinktivní třídní klíč. O úspěšné kariéře D. E. nepochyboval. O panu Gottlobovi měl jasno. Právník, všemi mastmi mazaný, se nemusel o svůj prospěch obávat. Všeho měl pan Gottlob podle Leboviče příliš. A řídil se heslem, které jako radu zprostředkoval i Davidu Huppertovi: Co si nevyjednáš, nemáš. Možná, uznával Lebovič. Ale stejně. Vážil mezi prospěšností a mravností, aniž by to tak nazýval. Komu by se chtělo o všem vyjednávat. Co třeba pěstní právo? Nebo zákony džungle? Měl ruce v kapse a podvědomě je sevřel v pěst. Připustil si, že se čím dál tím neochotněji pere. Měkne mírem? V podstatě se Alexandr Lebovič řídil heslem správně, nesprávně. Spravedlivě, nespravedlivě. A sám, jak se mu zdálo, by mohl vystačit ne dlouho. Určitě je lepší volit si mezi dobrem a zlem dobro. Dokonce i kdyby na tom měl člověk prodělat. Zachová si čisté svědomí a dobře se mu usíná a spí.

Pokud šlo o lágry, prohlásil Andy Lebovič lakonicky, že už se oklepal.

Dnes naposled děvče, v náruč mojí pojď, je daleko Šanghaj, tam pluje má loď…

Kráčel si chodbou k šestnátce, kterou opouštěly Dita a Líza. Brita zůstávala doma, zřejmě čekala na Andyho. Varovala holky, aby nechodily alespoň do oběda domů, otočí klíčem zevnitř. Rozuměly.

Ditě se nechtělo do školy, pozvala Lízu do kina Koruna, na týdeníky a krátké filmy.

Obě myslely na Britiny choutky a sklony, týkající se Alexandra Leboviče.

Brita něčím Andyho Leboviče přitahovala. Bylo to podvědomé. Byla spíš při těle než kost a kůže, hladká, oválná a baculatá. Nevěřil reklamám v drahých časopisech, kde byly ženy krásnější a dokonalejší než krásné. Vycítil, že se tu švindluje. Potkal už pár holek, aby si z toho odnesl poznání, jak holka vypadá. Víc nechtěl. Ženskost viděl po svém. Známý fotograf mu svěřil, co má práce se zanášením vrásek u svých modelů voskem, retuší, světlem a stínem. Krása je v oku diváka. Měl rád přirozenost a věděl, co zakládá krásu, mohl to měřit holkami v lágru, s vyraženými zuby, vytrhanými vlasy a modřinami po těle, a stejně přitažlivými. Malíři určitě své krásky idealizovali. Fotografové někdy. Neměl rád triky. Dokázal ve správnou chvíli najít krásu na každé holce. Copak, kdyby nic, svěžest nic není?

Andy dával přednost přírodě. Velká těžká prsa, bůčky a bříška, bytelná stehna, ruce, z kterých vyčetl práci. Nepřál by si vidět Gretu Garbo nebo Marlene Dietrichovou, když je vzbudili dřív než brzy a ještě je nenatřeli.

Neodmítla skoro žádnou jeho výzvu, i kdyby se měla, alespoň jednou za dvacet osm dní, nač vymluvit. Jednou najala hodinový hotel, z peněz, které si přivezla z Anglie, kde hlídala děti, aby rodiče mohli jít bezdětní do kina, do divadla nebo na návštěvu. Andyho nadchly bílé bavlněné povlaky, ačkoli ještě neznal satén. Využil koupelny s vanou a pozval Britu k sobě, namydlil ji jako děťátko, všude, a dal si práci se sebou.

Uložila se osušená do lůžka, s pootevřenýma nohama, což Andyho okamžitě přemohlo. Vrhl se k ní, aby ji objal, ale ne kolem ramen, obráceně, kolem stehen a boků a pohroužil se do jejích útrob, kde jednou bude Brita rodit děti. Rozhrnul bříšky prstů co nejjemněji její závojíčky a přikryl ji jazykem, úplně nahoře, a čekal, až zduří, jako zduří daleko dřív kluk. Od toho začal. Měnil se ve vášnivé, zdivočelé zvířátko, které nechce ublížit. Stačil vzdech nebo zasténání Brity. Dál se už nezdržel.

Předtím řekl Do toho, jako na začátku fotbalového utkání. Jedem. To neslyšela ráda, ale uznala, že obruče výchovy nebo nevýchovy v dětství zůstanou s člověkem už napořád. Nakonec byla spokojená. Dostala, co chtěla. Přinesla si z Anglie smysl pro fair play a zásadně oplácela, co dostala, od á až do zet. Chtěl ji při tom vidět. Oči, obličej, ústa. Jako to v Britě znásobovalo ženu, znásobovalo to v něm muže. V hotelu měli zrcadlo, přál si, aby se rovněž viděla. Ujišťoval ji, jak se mu líbí. Co se ti líbí? Tvá neokázalá krása. Co je to neokázalá krása? Co ti uštědřila příroda. To se mně na tobě líbí. To doopravdy. Taky se mi líbíš. Jsi hezkej kluk. Tomu Andy nevěřil. Snad někdy, na chvíli. Nemyslel si, že je krasavec. Stačilo mu být správný kluk. Je to s tebou prima, říkal. Tak zase příště. Možná, lhala. Věděla svoje. Nevěrníku, říkala. Kurevníku. Šel bys i s domácím zvířetem. Nešel, lhal. Není to se mnou taky fajn. Jsi jako kočka. Máš rád toho, s kým zrovna jsi. K narozeninám mu skoro, už už, věnovala fotku mistryně světa v krasobruslení Soni Henije, jak se vyslovila. Dopředu věděla, že to není ideál jeho holky. Vymanil se už na začátku své erotické kariéry z hledáčku umělé a prolhané dokonalosti. Chtěl holku z masa a krve. To Brita byla. Byl nepřítelem kosmetiky.

Měl rád v holce pravdu. To mu stačilo. Nic falešného. Pokud rtěnku, s mírou. Víc ne. Stejně jí ji olízal a snědl.

Nakonec nikdo nevěděl lépe než Andy, že nikdo není zrovna dokonalý.

Ztrácel zábrany a stud, jako opilý. Měl za to, že si může dovolit všechno. Nebyla to žádná vražda, jen vášeň, povolil si všechny uzdy.

Máš velká, těžká a studená prsa, lichotil jí. Jako by to snad nevěděla. Trochu se rozlézala, ale to je také příroda. Až bude maminkou, mlíčko všechno snad zpevní.

Jednu věc by docela ráda od Alexandra Leboviče odkoukala a převzala. Rozděloval lidi na dvě kategorie. Dobří a špatní. Mělo to samozřejmě hodně mezistupňů, ale absolutně to platilo. Odhadl lidi rychle, i když se mohl samozřejmě mýlit a opravit si úsudek. Většinou se trefil. S těmi dobrými se rád stýkal, bezelstně a nezištně a někdy dychtivě. Ty špatné rozpustil v existenci jako vzduch. Už pro něj neexistovali. Nezatěžovali ho. Nebyli. Pomíjel je jako stín.

To byly lágry v Lebovičovi. Instinkt. Na odhadu tváře, očí nebo povahy esesáka závisel jeho život. Esesák mohl kohokoli kdykoli odpravit, chráněn německým zákonem o rase a krvi. A Andy si to odnesl do civilu a míru, jako by ještě trvala válka.

V tom jsme na jedné lodi, řekla si pro sebe. Válka pro nás ještě neskončila, aniž bychom to snad chtěli nebo si v tom libovali. Žádná výhoda v tom nebyla.

Ten člověk ze Sonderkommanda prý se Andyho na tanečním večírku na Obci zeptal: „Byla naše největší chyba, že jsme se rozhodli žít, navzdory všemu? Kdo ještě tady ví, že jsme byli jediní, kteří se zvedli k odporu? Nečekali jsme, až přijde nějaká spojenecká armáda, jako v jiných táborech, například v tom vašem slavném Terezíně. Chlapi z transportů, které Němci na konci války směrovali do Terezína, nevěřili svým očím, jak jste byli dobře oblečení, slušně živení, i když žádný přepych, samozřejmě, ale dost chleba, salám a margarín nebo i cukr, abyste to mohli házet z okna těm ubožákům z pochodů smrti z Dachau, Buchenwaldu a Auschwitz-Birkenau nebo Bergen-Belsenu. Nakonec dostalo alespoň tolik Rusů tyfus, kolik vás přežilo.“ Andy se samozřejmě na večírku tvářil, jako by z Terezína jaktěživ za války nevytáhl paty a žil si v Pevnosti jako prominent. Ten chlápek ze Sonderkommanda dodal: „Nedívej se na mě, laskavě, ani jako na hrobaře, ani jako na katova pacholka.“ Andy mu nepředhodil, že to říkal on, ne Andy. Andy se radši odporoučel. Přesně tak se totiž na toho člověka navzdory všemu díval. Ať si nikdo radši nemyslí, že Židi to mezi sebou mají tak jednoduché. Páni Mayer a Sattler hráli na večírku v tu chvíli Andyho oblíbený americký šlágr Amor. To ho plnilo jinou energií, okysličovalo mu krev jinou náladou, než se přít o tom, co bylo nebo nebylo v lágrech. Zavířilo mu to v mozku a proteklo žilami, jako by to uvedlo jeho krev do varu. Vlévalo to do něho sílu. Byl totiž jako ohřívaná voda, než dosáhne předepsaných sto stupňů do bodu varu. Chuť poddat se tomu a žít, jako by život byl melodie a slova šlágru. Amor, Amor, Amor… Už se mu to propojilo s koncem války, začátkem míru, ať už to má znamenat, co to má znamenat. Co bylo, bylo. Co je, je. Co bude, bude. Andy Lebovič nepotřeboval barometr na zdi ani kompas v ruce. Byl sám sobě barometrem i kompasem. Stačil mu nejmenší podnět, jako šlágr, který uvedl nejprve na americkou, potom na světovou scénu za války nějaký americký orchestr.

Potkali se tam tenkrát, Andy a ten člověk ze Sonderkommanda, tu středu, když selhalo něco v plynové komoře? Rozhodně se setkali tady a teď. Mezi barem a bufetem na Obci, než vyšla první hvězda, dva lidi, o kterých by ani ten nejnaivnější nebo nejprohnanější Němec nemohl předpokládat, že se dostanou zpoza zdí krematoria číslo 2 živí.

Logika války je nepředvídatelná. Je ve stavu propojit osudy takového Andyho Leboviče třeba s náčelníkem generálního štábu Wehrmacht maršálem von Reichenau. Nebo přímo s Adolfem Hitlerem. (Nebyl to prý vynikající nebo vyhlášený milovník, ačkoli mu předhodili pár dobře vypadajících německých hereček.) Nemluvě o nějakém chudákovi ze Sonderkommanda, kterého donutili, aby dělal věci horší než lidožroutství nebo pojídání vlastních výkalů. Dita a Andy věděli, co je horší. Nedalo se o tom jen mluvit. Andy měl pravdu, když ze sebe v tom směru dělal šaška.

Na odpoledním čaji v kavárně Fénix Andy Ditě řekl: „Když se tenkrát setmělo, vypadali jsme všichni jako slepé krysy. Žili a umírali jsme jako krysy, nemyslíš?“ Teď mu mohla říci ona: „Andy, na tohle mě rozhodně neužiješ.“

Byl posedlý krysami? Naštěstí se podle toho nechoval.

„Dokud člověk doufá, má strach. Když už jsi na tom beznadějně, není žádný kumšt riskovat všecko.“

„Ty náš Samsone,“ usadila ho Líza Vágnerová.

Teď měl Andy Lebovič osmatřicetiletou milenku, „která mu chtěla vynahradit ty strašné roky“. Trávil s ní včera odpoledne v posteli a večer jim to líčil. Najednou se vedle něj rozplakala a nevěděl proč. Byla plavá jako Viking a vypadala kapku německy nebo anglicky. Pro Andyho bylo potěšení dívat se na její tvář a na její běloučké tělo. Tvrdil, že už ráno, sotva otevře oči, je čistá a učesaná. Měla prý vždycky ráno u sebe vedle postele jablko nebo hrušku a kousla si, aby voněla dřív, než ji políbí. Jednou si vzala hedvábnou košili s krajkami, kterou, jak řekla, měla na sobě při svatební noci. Dobře, že to neví její manžel, myslel si Andy. Omlouvala se, košile vybledla. Měla mezitím tři děti. Platila za něj, samozřejmě, z manželových peněz. Šila Andymu košile a slibovala, že mu uplete jako dárek k narozeninám do jednadvacátého prosince modrý námořnický svetr s kotvou, ale dostal od ní župan jen po kolena z kašmíru, kravatu a zlaté spínací knoflíky s monogramem A. L., ačkoli zatím ještě košili s manžetami žádnou neměl.

„Mám ti ji koupit?“ nabízela se Dita.

„Ne, ty ne. Leda až si víc vyžebráš.“

„To mě baví, Andy, jak dovedeš holku povzbudit. A když už šťouchneš, ať to nebolí, viď?“

„Ta osmatřicítka,“ jak ji Andy nazýval, ho maximálně potěšila, když mu přiznala, že je lepší než její manžel. To znělo od vdané ženy Andymu neuvěřitelně. Kdyby si měl vybrat mezi takovou lichotkou a hlavní výhrou v loterii, nezaváhal by. Nato s ní spal celou noc a ráno mu řekla: „V tuhle chvíli odchází můj nejmladší do školy.“ Rád se na ni díval, když spala, svlékala se nebo oblékala a když jedla.

Jednou si vzal na oběd s ní bílý hedvábný šátek z italského dovozu. Pozvala ho do restaurace U Labutí na Hradčanském náměstí, kde si musel člověk zamluvit stůl na tři dny dopředu. Řekla, že vypadá s bílým šátkem jako princ. Nevěděl, na co se má soustředit dřív. Na perfektní seřazení chodů, hlemýždě na česneku v rozpuštěném másle s opečeným chlebem, cibulovou polévku s roztaveným parmezánem na kousku černého chleba, skrz který sotva prorazil lžíci, smažená žabí stehýnka s citronem (myslel přitom na kočky a psy, které pojídali s Ficim jako pochoutku a nejvydatnější stravu v Terezíně, na pár havranů a vran upečených jako koroptve nebo kachny a špenát z kopřiv) a filé miňon se skleničkou cinzana na začátku, potom bílým a později burgundským, jahody, které se koupaly ve sladkém likéru Grand Marnier, a hrníček kávy, jakou snad ještě dělají kromě Itálie v Praze nebo v Brazílii – anebo jak mu řekla, že vypadá jako princ. Jedla prý pomalu, s lokty při těle, s dlouhými prsty a čistými nehty.

„Dokazuje mi pořád, že není žádná kurva. Holky, s tímhle musíte mít nějaký problém.“ Jako by to neměl zároveň dokazovat Andy jí. Záleží to snad jen na tom, kdo platí? Andy mohl tvrdit společně s Boccacciem, o kterého ani nezavadil, že je lepší něco zažít a pak toho litovat než nezažít nic. Nevěděl, že na něj jeho příležitostné lásky nezanevřely, protože s nimi zacházel a jednal potom stejně jako předtím?

Když se Andymu pokazila – z nějakého důvodu nebo bezdůvodně – nálada, stačilo, aby se svezl načerno pár stanic tramvají, a věděl, že zase obstál. Někdy urval v parku kytku, dal ji první stařeně, kterou potkal, a bylo mu dobře. Kradl v obchodních domech, jen aby mohl rozdávat. Bavilo ho hrát si na Jánošíka. Bohatým brát, chudým dávat, i když jen hrníček za pět prstů z lidové restaurace nebo nějakého sociálního zařízení.

Byl průhledný a zároveň, jak si připustila, to hlavní o něm nevěděla. Je to asi dobře i špatně, že o sobě vědí lidi tak málo. Dita šla pomalu. Svítilo slunce. Ulice byla klidná. Z rádia v otevřeném okně ne vysoko nad chodníkem vycházela povědomá melodie.

Můj milý je báječný a každý se po něm rád dívá…

Ficiho nebylo tak snadné potěšit jako Andyho, ačkoli byli jako dvojčata. Lebovič žil rád. Nezdálo se, že by byl dlouho sám. Neměl náladu ani sklon hrát si na osamělého vlka. Dotýkal se stejně, jako se dotýkaly jeho spousty jiných. Přitom si tančil podle vlastní píšťalky.

Fici byl složitější. Pro sebe i pro ty druhé. Občas se tvářil, jako by měl špatné trávení. Musel vycítit, že ho ten druhý nepodceňuje.

Nikdy by se s Andym nezapletla. A už vůbec by si ho nevzala. Ale proč o něm tolik uvažovala? Cítila, že přišel čas, aby se už zapletla? To se snadno řekne. Osmnáct není žádný věk. Pokud se to neměří zkušenostmi, může se klidně zařadit mezi čekatelky. Snad se to – nějak – v dobré obrátí. Viz náramek. Musí hodit za hlavu, co vypadá ztracené. Nedržet se něčeho, co by už nemělo smysl. Pojem panenství jí připadal směšný. Ano i ne a ne i ano. Je to spíš diskrétní. A sluší se hrát s kartami těsně při hrudi, aby jí do nich nikdo neviděl. Slyšela v sobě varování i přísliby a předsudky, kterým se hodí naslouchat šeptem. Brát to s humorem. Držet to pod pokličkou. Něco jí chybí, to je jisté. Nesmí udělat něco, aby se vzápětí nemusela ptát sebe samé, jak se to mohlo stát. Je to tak? Není? Je to všechno pravda?

Bylo snadnější přemýšlet o Andym než o sobě. Tak jako hřejí sluneční paprsky, vycházelo z Andyho jeho neviditelné sluníčko, požitek žít. Navzdory všemu, co měl za sebou. Byl pověrčivý. Věřil, že některé holky přinášejí smůlu a jiné štěstí. (Nebyla si jista, do jaké kategorie by zařadil ji.) A že některá z děvčat se asi nenarodila k tomu, aby čekala doma, až se mužíček vrátí z práce, což jim, na druhé straně, neubíralo v nejmenším na zábavnosti. Zatímco v Auschwitz-Birkenau platilo, že všechno, co není výslovně dovoleno, je zakázáno, převrátil si to Andy Lebovič naruby. Souhlasil s Ditiným Krysařem, že „kdo čeká trpělivě a odevzdaně, nedočká se ničeho“. Bral si všecko jen jako zálohu na to, co teprve přijde. Měl pověst kluka tak na šest neděl. Dva měsíce byl jeho milostný rekord. Dokud nepotká tu pravou, podrží se pro štěstí čísla tři. (Někdy i čtyři.) Co je hřích a ctnost, si určoval sám. Holky podle něj vždycky slíbí víc, než dají. O to víc musel slibovat děvčatům, když od nich chtěl dostat, na čem mu nejvíc záleželo. „Když namluvíš holce, jak je hezká, pomůže ti sám ďábel, aby tomu uvěřila.“

Nechápal Fausta, proč si to všechno, jako Andy, nezařídil sám, bez závazků. Utahoval si ze sebe, že má pořád ještě vláčnou kůži, jako když byl v Buchenwaldu u Výmaru, aby se z něj dalo udělat stínidlo na lampu nebo víko nebo držadlo na cestovní kufřík. Paní Kochová, která tam měla sbírku podobných stínidel, včetně obrázků, které vypadaly jako na pergamenu, by jeho kůžičku ocenila. Zacházel se svým životem, jako by chtěl stihnout pět set let za týden. Jako čtyřmotorové letadlo, které zásadně nelétá jen na tři nebo dva anebo jeden motor. Měl k tomu své krásné nevinné hnědé židovské oči jako ořechy, jako střed noci a někdy jako veselé nebo smutné hvězdy. A stříhal se dohola, aby se nemusel česat, a věděl, že mu to sluší. Jeho šaty vypadaly občas, jako by si je, když už si je sám neušil, alespoň schválně pomačkal. Sny o lágru se mu zásadně nezdály. Když, tak měl sen o závodních koních. Ve skutečnosti to byl sen o jeho dědečkovi, který – než z něho Němci udělali sazi v komíně – prodával (nebo kradl) koně. Jak měl Andy dědečka rád, koně by si od něho asi nekoupil, i kdyby se mu podíval na zuby.

Spal už s Lízou i s Británií. Na vteřinku si představila Dita Lízina tatínka a její sestru. Mohla si vybavit, co Lízin tatínek křičel, když ho po týdnu práce v Sonderkommandu Němci zastřelili u zdi krematoria.

Nakonec mohla dát Dita za jméno D. E. Hupperta přece jen menší otazník. Měla přitom pocit, jako by už tím Davidu Egonovi něco dávala. Usmívala se. Jsme stejně bláznivé, o nic víc než naše prababičky zabalené v leopardí kůži.

Nemusela o tom sáhodlouze přemýšlet, aby pochopila, že život je kompromis. Hodně lidí připomíná trochu chameleony. Jakou úlohu v tom hraje morálka, když má stejně každý svou a nepotřebuje k tomu náboženství a Desatero přikázání? Cítila, oč víc, oč správnější je být na té lepší straně, třeba i při posuzování nebo rozhodování. Být schopna zkratky nebo ne. Všude číhá nadbytek možná, kdyby, kdoví? Takzvaná mnohovrstevnost pravdy. Pomáhá vzdělání? Sečtělost? Co je víc, vzdělání nebo povaha? Jak by se chovala, nebýt jako kostelní myš, ale naopak, ve zděděném domě nebo domečku, bytě bytečku?

Připadala si se svými myšlenkami jako zbloudilá na poušti, nikde nic než duny písku. Horký vítr, žízeň. Nekonečné dálky před očima, za nimi nic.

Jsou ve mně beduínští předkové, a také Slované a jinými rasami znásilněné židovské prababičky, kterým se narodily židovské děti. Bylo by zajímavé dohlédnout dva nebo tři tisíce roků dozadu. Podívat se pod lupou na druhy krve, která jí koluje v žilách. Jména, data, vztahy, podrobnosti. Plavé vlasy, modré oči, bílá pleť. Kde by se to v ní jinak vzalo?

Myslela na lehkomyslnou, blahodárnou povahu a bezstarostnost Mauzy Hermanové. Co jí odepíše? Má jí doporučit, co si o tom myslí, aby se nemusela ani v duchu zdravit vztyčenou pravicí s pozdravem Heil Hitler?

V souhrnu jí připadal Mauzin dopis přátelský, upřímný i zoufalý. Určitě patří Mauza Hermanová mezi poškozené. Jednou si Mauza pověsila na krk ceduli, s kterou se vydala do tančírny Pět pé na Václavském náměstí. Načmárala na to: Jsem už zletilá. Nazdar. Nikdo jí na to nic neřekl. Někde si sehnala pavučinkové punčochy. Byla pyšná na souměrnost svých nožek. Vybavila si pohledy Munka, když si myslel, že ho nepozoruje, a potkali se náhodou někde o samotě. Co to je osud? Zavádí člověka nebo ho může člověk ovlivnit? Co osud dovoluje, co zakazuje? Umožňuje, znemožňuje?

Opakovala si v duchu svou odpověď lidem, kteří chtěli vědět, jak to, že přežila. Stačilo, že měla štěstí? Protože místo mě zabili někoho jiného? Naštěstí nestačili zabít všechny najednou. Neměli tolik pecí. Plynu ano. Ideologie krutosti a rozhodnosti jít až do konce. Suma sumárum byli Němci zbabělci non plus ultra. Báli se epidemie z mrtvých.

V životě člověka hraje největší úlohu zdraví a štěstí. Zdraví samo je už štěstí. Síla je štěstí. Povaha Mauzy Hermanové. Vzdělání? Náhoda? Jak člověk vypadá. Nemusela by být tak velká, vysoká a časem asi i mohutná. Trochu, uzavřela v duchu. Rozhodně by neměla být větší než kluci jako Tomy Gesteš, budoucí doktor medicíny, Fici, který se může přetrhnout zájmem o ni a dal by za to půl srdce, kdyby se ho dotkla rty na rty, D. E. Huppert nebo Lebovič a někdy, když se mu zamží oči, a to nejen proto, že vidí v Ditě i svou Soničku, po které se slehla země, profesor Munk.

Už nejsem v lágru, opakovala si pro sebe. Žiju den ze dne, ale vím, že žiju. Něco s tím musím udělat. Už nejsem zaslepená, jako moji rodiče. Nemusí na mě žádný básník ani spasitel lidu křičet nebuďte zaslepení. Nejsem.

V Terezíne říkali Mauze Myška. Jeden čas chodila s německým Židem z Frankfurtu a přeložil si to do němčiny. Holky to zpětně zas počeštily. Počeštily si, co se dalo. Jugendheimy, Tischlerárnu, skoro všechno. Mauza Hermanová. Unikátní holka. Originál. Naučila se snadno dávat nohy od sebe. To nebyla Ditina liga. Proti gustu žádný dišputát.

Andy Lebovič jí viděl až do žaludku. Uhodl, jak jí vadí jejích sto osmdesát pět centimetrů, ke kterým nehodlala přidružit o hlavu nebo dvě menšího partnera. To radši nevycházela. Nedělal si těžkou hlavu z životního stylu, natož z módy, podle níž pasoval k děvčeti alespoň o něco vyšší muž.

To už asi nikdy nikoho nenajdu, říkala si pro sebe. Chvílemi měla v levém oku tik. To jí zas tolik nevadilo. Nikdo není bez chyb. Zakrývala to úsměvem, jehož důvod ostatní těžko odhadovali.

Nezlobila by se, kdyby jí zase, jako v Terezíně, pověřili péčí o malé děti. To dělala ráda, to dávalo smysl. Byl to most od toho, co člověk dělá, ke smyslu.

Musí doplnit spíž šestnáctky.

Co je pro ni teď nejdůležitější? Nezůstat sama? Pocit osamění je duševní i tělesný. Je to neviditelná, ale citelná nemoc. Trest. V lágrech, když se to tak vezme, nebyla sama. Osamělá. Cítila své družky a druhy. Byli tu, i když nebyli těsně u ní. Je normální? Bude s plynoucím časem vzpomínat na něco v Terezíně snad se steskem?

Andyho Leboviče dokázal jen málokdo vtáhnout do morální debaty. Profesor Munk se mu snažil vysvětlit rozdíl mezi božskou morálkou vyjádřenou v Pěti knihách Mojžíšových ve Starém zákoně, do něhož se Andy neobtěžoval ani jedinkrát nahlédnout, nebo Desaterem přikázání – nepožádáš ženy bližního svého bylo Andymu směšné a morálkou určovanou zákony. Andy Lebovič totiž znal třetí druh morálky, tu situační, kterou si stoprocentně osvojil, když se rozhodoval okamžitě a podle okolností, a v níž byl sám svým zákonodárcem, na stejné úrovni, jako ten božský, světský, zákonný, psaný nebo ústně sdělovaný, jako rabíny v židovství.

V Terezíně měl Andy na nevyřízeném účtu záležitost, s kterou se ani dodatečně nevyrovnal. Svěřil se s tím Ditě.

Patřil k partě zlodějíčků, kteří zásadně nekradli soukromým osobám, kromě německých koček, když zabloudily do ghetta a nechali si je sociální sestrou upravit jako králíka nebo zajíce, i za cenu, že jim snědla s rodinou polovičku. Vykradli v Magdeburských kasárnách v zamřížovaném skladišti pro kojence krabici margarínu. Krást kojencům Andymu nesedělo, ale byl jediný, kdo se dokázal protáhnout mřížemi. Nechtěl partu zklamat. Zakousl zuby do svědomí, prolezl a podal jim z otevřené krabice kostky margarínu skrz mříž, než vylezl. Vystopovali je židovští detektivové, margarín zabavili a vrátili do skladu pro kojence, což Andyho Leboviče rozladilo i potěšilo. Bylo pod jeho úroveň a proti jeho zásadám krást nemravně. Dita ho vyslechla. Měl dojem, že mu rozuměla.

Otázala se ho, proč ho to rušilo. Nemravnost akce? To i ono, přiznal se Andy.

Spíš ho rušilo, že ho odsoudil židovský soud na šest neděl do samotky v židovském vězení v třetím poschodí Magdeburských kasáren. To už překonal. Pamatoval si nesmysly žalobce, který ho vylíčil jako nejtěžšího zločince, jímž se ani zdaleka necítil. Nechtěl zradit partu. Tomu žalobce ani soudce nerozuměli.

Dalo se říct, že měl, přinejmenším tehdy, Andy problém s morálkou?

Ani náhodou. „Je to můj problém, ne problém s morálkou,“ soudil Andy. „Snad bys to mohla hledat a najít ve sportu, v házené nebo ve fotbalu. Vyhrát nebo dát gól za cenu faulu. V životě tě straší svědomí. Chyba, když se rozhoduješ, co je správné a co ne. Špatné nebo dobré. Chceme, ve svých lepších chvílích, být alespoň spravedliví, ne nespravedliví, křivdit. V tu chvíli se omlouváš, hledáš vytáčky. Říkáš si frajer by to neudělal. Omyl. Každý, kdo něco potřebuje a nemá, si k tomu pomůže, jak může. Neudělal by to jen pitomec. Ale stejně,“ dodal do neurčita.

Pamatovala si to. Už provždy to pro ni patřilo k Andymu Lebovičovi.

Když o Andym Lebovičovi přemýšlela, byl to rošťák, ale i osobnost. Byl svůj. Kdyby se měla rozhodovat, s kým by chtěla být, kdyby to muselo být, zase v lágru, s Andym Lebovičem by se cítila líp.

Je kamarádství, svého druhu poctivost a čestnost, třeba pokřivené, nejlepší lidská vlastnost?

Dostala dopis od Mauzy Hermanové z Českého Krumlova, kde Mauza čekala na otce z Palestiny, kam se vystěhoval, bez Mauzy a její maminky v říjnu 1938. Mauza Hermanová byla unikát. Zvláště Britě se zamlouvalo, kam ji musel nebo směl políbit na dobré jitro její milenec, jeden z mnoha. Když si kluk představuje, jak holka čůrá, nevidí v duchu jen prkýnko nebo porcelán. Kromě Brity se to zamlouvalo i Andymu Lebovičovi. Dobrou chuť. Mauza byla v Krumlově u své árijské tety a utěšovala se, že to nebude trvat věčně.

Psala:

Určitě udiveně pokyvuješ hlavou a ptáš se, co mě to napadlo ti psát. Tvůj lístek z Poděbrad, cos poslala holkám, mě potěšil. Máš pořád dobrou náladu a vtip. Smysl pro humor. Co máme dělat, když jsou kluci trpaslíci a my proti nim obryně. Tik v levém oku? Lepší, než kdybys trhala hlavou. Nebo omylem dala někomu za každým krokem facku, a pak předstírala na podlaze mdlobu. Je po válce, dost jídla a určitě pro nás některý vyroste. Vidím, že si jezdíš vesele po české vlasti, abys dohonila, cos kvůli Němcům zmeškala. Jsi zase ve svém živlu. Organizuješ si život, jako by sis skládala vyprané prádlo. Mně někdo uzmul naposled krajkové kalhotky. Však já si je zase najdu. Chceš vychovávat dětičky jako v Terezíně? Pamatuju si, žes je měla ráda a dětičky tebe. Uzavřeme spojenectví holek se sto osmdesáti pěti centimetry. Kam se ztratili urostlejší kluci? Pleteš některému hlavu? Detaily! Jako bych neznala Ditu. Musíš se krásně strojit. Nejen do vypůjčených šatů. Jak se máš? S kým se stýkáš? Hodně flámuješ? Jako já? Vedu úplně bláznivý život. Přes den v práci v truhlárně, skoro deset hodin, stalo se mi to úplnou vášní. Kde je nějaký večírek nebo zábava, tam musí být naše parta. Asi šest děvčat, deset kluků. Jsou to árijci a necítím se mezi nimi úplně dobře. Nevědí, že jsem Židovka, a dívají se na mě trochu jako na slečnu. Ty víš. Ráda blbnu a chci být stejná jako oni. Po čtyřech letech v koncentráku jako ostatní. Teď ještě víc. Potom, to víš, jsou naši židovští chlapci přece jenom něco jiného. Ti tady jsou hlavně stupídové a indolenti. Však co se dá dělat? Chci se bavit. S Pavlem se moc dobře nesnášíme, někdy ano, jindy ne. Jsou strašně extrémní lidé, kteří se dva dny milují a třetí den nenávidějí. Někdy je nesnáším a jindy je mi to k smíchu. Stejně jsem tu jenom hostem doma a svůj volný čas trávím všude radši než mezi nimi. Však nemá cenu žalovat, oni už se nezmění. Neučím se, kromě práce, ničemu. Čtu a dávám jednomu děvčeti anglické hodiny. To je můj celý kulturní program. Co tvůj povedený bratranec od El Alameinu? Pořád se ti vyhýbá, abys od něj, propánakrále, nic nechtěla? Můj otec přijede v lednu domů. Mám strach, že mi zarazí moje výplaty. Však já si ho zkrotím.

Kdybych psala víc, dopadl by můj dopis velice vulgárně. Proto ho ukončím. Doufám, žes nezapomněla, kdo je ta podepsaná. A když budeš mít chvilku, napiš. Pozdravuj Löwingrovou, Löwyovou a Hanku Pískovou. Mauza.

P. S.: V Zemi Zaslíbené se chci jmenovat Cipora, ptáček, ne Mauza, myš.

Mauza musela mít dvojí srdce. Družné a opovržlivé. Je to rasistka? tázala se v duchu Dita. Jsme nakaženi rasismem, jehož jsme byli obětí? Vymyli nám mozek, jak chtěli? Zaseli do nás semínko svých zvrhlých rasových teorií? Jak jsem na tom já sama?

Váhala s odpovědí. Nic si člověk neosvojí tak snadno jako předsudek, i kdyby to mělo být proti jemu samému. Jak si notovali Bohužel i bohudík a profesor Munk, nemohly zůstat jejich koncentrační tábory (Mauza za sebou měla čtyři) bez následků, třebaže byly neviditelné, jen citelné. Máloco jde tak snadno poškodit jako duši člověka.

Co je vlastně duše člověka? To dobré i to zlé? Nemít člověk rozum, páchal by lecjakou ohavnost. Je vůbec něco takového jako duše? Asi ano, odpověděla si. Třeba se tomu říká svědomí. Ale znělo to i pro ni samu nejistě, jako by chtěla jít po vodě. Podobnou nejistotu cítila, když si kladla otázku, proč nerozumí nekonečnosti. Kde co začíná a nekončí, jako nekonečnost? Má na nás vliv hvězdný prach? Takové starosti v lágru neměla. Co je víc? Instinkt nebo rozum. Nebo povaha?

Myslela na muže, kteří obsluhovali plynové komory v Osvětimi-Březince. Francouzi, Holanďané a Němci, Židé i ne-Židé, zvláštní komando, Sonderkommando. Hnali dovnitř klacky a obušky vlastní lidi, s tím, že si – než je za šest neděl rovněž zaplynují – vykupovali na těch šest týdnů život. Věděli, že je také zaplynují. Vyřídili si účty se svým svědomím a se svými životy?

Pamatovala si tiché noci v Auschwitz-Birkenau, na tajemství noci. Na ticho, v němž byla doma smrt.

Při pondělních selekcích, kdy německý doktor vybíral slabší ženy a dívky do plynu, stály matka vedle dcery nebo známé, a kdo v očích lékaře vypadal odolnější, mohl žít do příštího pondělka. Jak se někdy vyšponovala dcera k postoji, který předčil vzhled matky, nebo naopak matka udělala všechno, aby vzbudila v doktorovi lepší dojem. Totéž platilo pro otce a syny, syny a otce. Až tady a teď se snažila o představu, co si asi myslel německý lékař, který už dopředu vraždil. Neměl doma matku, dceru, babičku?

Jedna z matek se na doktora smála, ukazovala zuby jako perly. Nechtěla zemřít. Litovala, že doktor ji nevidí ještě před deportací, vlnité zlaté vlasy, jiskrné oči, podobná krásné květině. Doktor ji chladnokrevně vybral. Neviděl její předešlé přitažlivé tělo, vyzařující život, zdraví a radost a štěstí. Viděl chátrající Židovku, která už nebude mít sílu pracovat jako otrok v železničním depu při opravě vagonů. Někteří lidé se přiměli při selekci k lhostejnosti. Byla to německá ruleta. Hrál jen doktor. Ženy stály před lékařem nahé. Nebyla to bílá alabastrová těla, jen kostry potažené kůží a kůže zmapovaná boláky, vyrážkami, scvrklá a zfialovělá chladem. Nové Německo, vládce Evropy, později snad světa. Život v říši mrtvých. Některé se při selekci zbláznily, naštěstí tiše. Oněměly. Vidí před sebou světlo? Tmu?

Někdy vybral doktor matku i dceru společně. Půjdou na smrt do plynu spolu. Co si počne se svou pamětí, i kdyby oněměla, jako mnoho lidí v Auschwitz-Birkenau?

Ještě nedostala chuť zapojit se do debat, v nichž si děvčata libovala a v kterých šlo o erotické záležitosti, které naopak hltala Tonička a do nichž přispívaly svým podílem Líza a Velká Británie. Soukromě shrnula nevysvětlenou nechuť k dobrodružstvím těla u Dity Líza: „Nejdřív musíš porozumět svému tělu, pak ti to přijde všechno snadnější. Někoho to poprvé bolí, někoho ne. Musíš přece vědět, co znamená dotek. Nejde hned o tu věc. Dotek je most. Sblížení. Něco snad dokonce tajemného, co nemůžeš podcenit. Dáváš a bereš. Je v nás zvláštní energie, které se u kluků říká chtění. Je to hojivé. Dotek. Podvědomě to vyžadují mimina, děti. Vím ze zkušenosti, co je vyvolává a zahrnuje. Mě dotek vzrušuje, jako když do tebe vjede elektrický proud. Jde o tělo, ale nikdy jen o tělo. Víš, jak se na večírku vyjádřil D. E.: Je to jako plnicí pero. Ať jím píšeš, nebo nepíšeš, vyschne. Dotek tě uvolní.“ Tím skončila. Vycítila u Dity téměř nezájem, nebo dokonce nechuť. Nebo to byl ostych? Nemístný stud? Druh chladu? Anebo si dávala Dita ještě na čas?

„Zatím mě uvolňují jiné věci,“ usmála se vyhýbavě Dita. „A nemusím zachraňovat žádné stereotypní manželství, i kdyby jen kvůli nudě.“

Lízu udivilo, jak dospěle Dita vypadá, po všech stránkách. Vyvolávalo to představu zdraví. A její smích představu nebo zdroje a výsledek štěstí. Ale něco jí chybělo. Chovala se ve všem přirozeně. Vypadala dospělejší. Krášlily ji všechny oblouky, tvary, prsa, pas a boky a záda a nohy, vypadala jako herečka. Líza se vzdala. Šla udělat topinky s česnekem. Za starověku se věřilo, že česnek, kromě ostatních léčivých důsledků, zahání žárlivost.

Někdy určitě víc než žárlivost, třeba návštěvu.

Pohladila Ditu dlaní po rameni.

„Radost,“ řekla Dita.

„Jasně,“ řekla Líza. „Štěstí.“

„Vidíš, že všechno uznám,“ řekla Dita.

„Je to dynamo,“ řekla ještě Líza. „Něžná energie.“

„Dobře, dobře, dobře,“ řekla Dita.

„Všechno nakonec vyplave na povrch,“ řekla Líza.

„A všechno je kompromis,“ řekla Dita.

„Než vybuchneš,“ řekla Líza.

„Zatím skoro všechno zvládnu,“ řekla Dita.

„To ti závidím,“ lhala Líza.

V duchu si kladla otázku, jak to, že co je pro jednoho krásné, je pro druhého ďábelské. Nebo je možné, že krása a ďábel jdou ruku v ruce, jako bratr a sestra?

„Dej mi čas,“ dořekla Dita.

„Proboha, je nám teprve osmnáct.“

„To si mám už teď lámat hlavu, jestli se dožiju stáří?“

„Proč ne?“

„Někdy ani nechci,“ přiznala se Dita.

„Neblbni.“

„Neblbnu.“

„Tak ne,“ řekla Líza nepřesvědčivě.

Andy samozřejmě rozeznával signály lidí, které potkával. Pokud šlo o dívky, dešifroval je po svém. Stačil mu úsměv, aby se domníval, že je to pozvání k nejdůvěrnějšímu spojení. Pokud měla dívka ve zvyku se obejmout, nechával dlaně hodně nahoře, aby se jí, alespoň ze strany, dotkl na ňadrech. Ověřil si, že i když se dívka zarazila, nebo dokonce lekla, nemělo to dlouhodobé důsledky. Namluvil si, že dotknout se ňader i cizí nebo skoro cizí nezavdává důvody ke skandálu, třebaže jej občas čekal.

Zároveň rozeznával dobře signály mužské poloviny. Odhadl člověka v setině vteřiny. Nebo se domníval, že ho už odhadl. To byla jeho zkušenost z lágrů. Pud sebezáchovy. Schopnost rozeznat, kdo to s ním myslí nebo může myslet lépe anebo naopak. A tak rozlišoval jen dva druhy lidí, jako Němci rozeznávali čistou a méněcenné rasy. Chtěl by, nebo by nechtěl být s takovým člověk v lágru.

Lágry byly pro Andyho Leboviče univerzita. Zároveň se učil žít v míru a ani se nepodivoval, že povaha lidí se válkou nebo mírem nemění. Nemění se nikdy. Lidé jsou, jací se narodí. Smířil se s tím, že lidské vlastnosti byly, jsou a zůstanou asi stejné. Řídil se svou vlastní morálkou. Člověk má vůli a rozum a smysl pro to jednat a chovat se správně. Příkaz číslo jedna: Být spravedlivý. Nikomu neubližovat. Praktiky pěti prstů používat jen proti veřejnému majetku, jako například urvat růži v parku a pak ji věnovat, komu se mu zachtělo. Někdy náhodným stařenám, které mu připomínaly matku a babičku, obě mrtvé. Nebo vyhladovělé stařeny v Terezíně, kost a kůže, které žebraly o vodu, polévku, kterou všichni ani nejedli. Samozřejmě snil o dívkách, které by si zasloužily jeho květinu. Svět si zachovával stejnou barvu, za války i v míru. I když válku rád neměl. Víc. Ošklivil si ji. Ukázala mu svou hnusnou tvář. Viděl škody a zkázu, křivdy. Uniformy mu nikdy neučarovaly. Zároveň měl docela rád zbraně. Znamenaly sebeobranu. Tázal se sám sebe, jestli sní i zvířata. Uznával, že člověk je král tvorstva, ale rozhodně ne nejsilnější. I osel, mezek nebo kůň jsou silnější. Nemluvě o lvu, tygru nebo levhartu. Jednou se bude věnovat vzdělání, aby dohnal, co zmeškal. Hitler tvrdil, že Židům stačí umět počítat do sta. Kolik je jedna a jedna, už uměl.

Občas si umiňoval, že trochu dohoní vzdělání, aby nebyl pozadu za kluky jako Béďa Korn, který chodil s knihou v ruce, ale jen pro parádu, protože je nečetl, jen se tak tvářil. Béďa Korn byl krasavec k nedostižení. Holky se kolem něj točily, tvářil se, že se to rozumí samo sebou. Když Andy Lebovič sváděl Britu, nedalo mu to moc práce. Ocenila, jak se po hmatu, velice něžně a pozorně, vyzná v dívčí anatomii. Prohlásila, že hodně kluků ani neví, kde holka čůrá. Andy se také občas vyjádřil. Ocenil hebkost nejněžnějších dívčích končin, povědomých a stále neznámých hlubin. Smál se, když mu jedna holka podlehla, a pak se vymlouvala, že ani nechtěla a že znesvětil její tělíčko i duši. Lebovič na to byl pyšný. Znesvětit duši? Je to jako zhasnout svíčku? Stáhnout holce kalhotky? Propojit se do ní, jako matička a šroubek? Hezky a těsně a něžně? Žádná věda. Co to má co dělat s duší? A co a kde je vůbec duše? Dá se vzít do ruky? Vidět? Slyšet?

Dita se ho jednou zeptala: „Slyšel jsi někdy něco o svědomí?“ S tím si na něj nepřišla. Andy Lebovič se pokládal za čistého jako světec. Jaktěživ nikomu vědomě nebo úmyslně neublížil. Nikdy nikomu nic nezcizil. Pohrdal úlisností, podlostí, lháři a bezohlednými zloději. Kráčel světem a svým osudem zpříma, se skromným a neokázalým sebevědomím. Držel se při zemi a v rovnováze. Nestačilo do něj jen strčit, aby se sesunul. Jen měl svou násobilku a abecedu, vykládal si signály svých bližních po svém. V ringu existence nikdy neodpadl. Vstříc míru, se všemi komplikacemi, šel s rozevřenou náručí. Na světě se mu líbilo. Měl většinou radost ze života a pohrdal škarohlídy. Děvčaty a kluky, v nichž se na potkání mísil vztek, rozčarování a smutek, v nejlepším rozpaky, nebo dokonce protivné slovo deprese, opovrhoval. To nebyla jeho parta. Historii bral taky po svém. Rozumělo se samo sebou, že svět začal teprve s ním. Tak k němu patřil úsměv a vstřícnost. Žít bezstarostně, zlehka a rád.

Dita si k němu udělala klíč. Pokud šlo o vztah k děvčatům, od povoleného věku zákonem až po neomezený věk měl buď zapnuto, nebo vypnuto.

Myslela na Mauzu a její předsudky. Ta věta o jejích nežidovských společnících ji bodla. Mauza měla předsudky i v Terezíně, jako by se dívala do zrcadla a ošklivila se sobě samé. Její nynější předsudky se změnily jen prostředím. Měla k nim dávný sklon (ne tak starý, bylo jí osmnáct). Tak tedy po práci hýřila. V Terezíně byla proti šalomákům, sionistům, pro které byl sionismus slunce a zbytek světa soumrak nebo tma. Zatmění. Horlivě se učili ivrit, aby hebrejština neskončila jako latina, mrtvý jazyk. Snažili se dorozumívat a debatovat mezi sebou ivrit. Zdravili se zásadně pozdravem šalom, mír. Vlevo, vpravo pro ně bylo jeminá, smolá. Mauzin otec byl spíš vlažný sionista, ale šel za svým, nepatřil k těm pověstným třem, kdy první za peníze druhého posílal do Palestiny třetího.

V Terezíně byla Mauza proti Židům, sama Židovka. Proti autoritám a vychovatelkám, sama vedoucí kurzu kreslení, počtů a slohu. Byla proti starým, kteří ztráceli lesk a důstojnost, jako už ztratili všechna práva, majetek a postavení a nakonec mládí. Stařenky, kost a kůže, hladové, které žebraly, většinou neúspěšně, u zástupů čekajících na stravu o vodovou polévku, poslušny už jen pudu sebezáchovy, zbaveny všech ostatních, předobraz všech děvčat, ještě se podobajících květinám.

Člověk se musí hlídat, uvažovala. Smrt a stárnutí, ztráta svěžesti mu jdou v patách nepřestajně. Za války je to snad intenzivnější, ale trvá to i v míru. Ještě jsme si patrně na mír nezvykli. I kdyby jen v paměti, válka ještě trvá a neskončila. Snad je to odrůda ponorkové nemoci. Všeho má člověk za chvíli plné zuby. A obrací svou bezmoc a vztek proti sobě.

Naděje, sestřičky iluzí, se vzdalují a rozplývají neúprosným časem.

Tak Mauzu nakonec v duchu omluvila. Věděla, že bude líná odepsat, třebaže to nebylo vyloučené, ale nepravděpodobné.

Dá se vůbec válka proti předsudkům, na vlastní adresu, vyhrát? Případ od případu, odpověděla si v duchu. Když budu silná, při smyslech. A neodpustím si slabost, kompromisy.

To je slabost sama o sobě.

Mám v hlavě zmatek, opakovala si pro sebe.

A občas se poplácám po zádech, že jsem se štěstím, souhrou neznámých náhod, přežila.

Co s tím udělám?

Chviličku, skoro proti své vůli, bloudila v krajině paměti.

Měla za sebou několik večírků. Musela si srovnat v hlavě, jak se chovat. Nejjednodušší je usmívat se, skoro na každého, to si lidi vykládají jako zdvořilost, dobrou náladu, šťastnou povahu. Pokud k tomu člověk nevypadá jako mrtvola, zdá se všem, že kypí zdravím a je všestranně v pořádku, správně při síle. Čili: Smát a dobře vypadat je klíč k tomu, aby člověka pokládali ti ostatní za šťastného tvora, bez ohledu na to, co má za sebou nebo před sebou. K tomu všemu patří správná přetvářka. Čili: Přetvářka je pro současnou holku stejně důležitá jako dobře vypadat, slušně se oblékat, přednostně do nevypůjčeného a jako předtím občas nutnost lhát, předstírat. Největší úsilí předstírání potřeboval člověk za války, aby nevypadal nemocně, nebudil dojem, že potřebuje podepřít, nemluvě o pomoci. Nemoc – zapírat! Zásadně nepřiznávat. Kdo by taky chtěl trvale vypadat jako bavorská smrt?

Nebyla asi první, kdo uvažoval o štěstí. Co je štěstí. Jak ho dosáhnout. První, podle profesora Munka, kdo se s tím zaobíral, byl starořecký Sokrates, učitel Platona, jako byl Platon učitel Aristotela. (Tak měla dějiny řecké učenosti v malíčku a ve zkratce.) Sokrates prý coural v athénských ulicích a obtěžoval otázkou, co je štěstí, kolemjdoucí, a mohla si představit, kam ho asi posílali. Pro Munka bylo štěstí náhodné (bezpracné, dosažené bez námahy), spontánní, které přišlo jako blesk z nebe, a štěstí bez očekávání.

(Takže také nečekané.) Hlavně ho musel člověk mít, a co je ještě důležitější, ne na něčí úkor.

Určitě měla párkrát v životě štěstí.

Snad má štěstí i v tom, že večírky pro ni neznamenají tolik jako pro Mauzu Hermanovou, bez ohledu na společnost a její společenský, nebo dokonce rasový původ.

Co se člověk v lágru naučil, bylo žít na hraně. Odolávat tlaku. Vědět, že každé ohrožení může dopadnout i dobře. Ale k čemu to je, učit se žít pod tlakem. To nikomu nepřála. Snad jen těm nejnenávistnějším nepřátelům. Může člověku pomoci otrlost? Nemá přednost, za každou cenu a ve všech situacích, ohled člověka k člověku?

Škoda, že nežila před dvěma tisíci lety a nenechali ji načmárat pár řádek do Starého zákona. Stejně měla někdy dojem, že to mohla psát sama.

Na cestě k Lublaňské 25 nakoupila cukroví, sušenky a víno na večírek k svým osmnáctým narozeninám. Chleba, máslo, šunku a margarín. Papírové ubrousky. Snad na nic nezapomněla.

V květinářství Fleurop na ulici 28. října koupila fíkus. Otravovala patrně prodávající víc než dost. Byla ráda, že se zbavila svého zubního zlata a skoro i peněz, které za ně dostala.

Vlekla svůj těžký náklad, k němuž přibyla gramofonová deska se Sentimentální cestou na jedné a Brazil na druhé straně a usmívala se. Čím víc pod ní klesala kolena, tím byla rozjařenější.

„Tak,“ řekla před domem v Lublaňské. Složila na okamžik svůj náklad na dlažbu. V duchu se přidržovala výhledů, které slibovala cesta s Mezinárodními Modrobílými do Švýcarska. (O tom, co šířil Andy Lebovič o Sturmmannovi Güntheru Zugschwertovi, někdejším zahradníkovi a podkoním v dostihových stájích, se asi Švýcarům nedá vykládat.)

Radost z nového náramku tlumila. A věděla, že bude-li na někoho před spaním myslet, získává prvenství D. E.

2

Dita se otočila ke dveřím. Prudce je otevřela. Stejně jako Tonička viděla už jen Lindina záda.

„Jsou věci, za které člověk zabíjí.“

Měla svůj záměr, co udělá se zbytkem zlata a peněz, ale nebylo to pro veřejnost.

„Kdo za dveřmi poslouchá, sám o sobě slýchá,“ řekla Tonička. „Narodila se ve čtvrtek, v půl čtvrté ráno, ve znamení Ryby, v hodině mezi psem a vlkem. Co od ní chceš?“

„Tolik lidí si utváří světový názor díváním klíčovou dírkou,“ řekla Dita. „Snad z ní dostanu psinku.“ Vzdychla si. „Už skoro začínám věřit, že se někdo narodil dobře nebo špatně.“ To by asi oběma otloukl Munk o hlavu.

Dita pozvala Toničku na chleba s máslem a čaj.

Jak naloží se zlatem a financemi, se uvidí za chvilku.

„Pokoušela jsem se zjistit, jak to bylo s naší prádelnou v Josefovské a s polem babičky Olgy v Habrech u Golčova Jeníkova. U radostí kanape to bohužel i bohudík dlouho nezůstane. Škoda, že se moji předkové nezasloužili o to, abych poznala, jaká poezie se skrývá ve vůni hnoje.“

„Máš ráda jaro?“

„Mám ráda teplo. Mám skoro ráda taky zimu. Nebo když prší.“

„Nemám ráda mlhu.“

„Jsi snílek.“

„Slyšela jsem, že Hitler byl taky snílek.“

„Až na to, že snil o tisícileté říši bez obřezaných, černovlasých a hnědookých.“

„Munk je taky snílek.“

„Ten to má zase přistřižené podle Karla Marxe. Díky tomu je vševědoucí.“

„Vím, co myslíš,“ řekla Tonička.

Je to jiná liga, když člověk ví, že má něco navíc, co je jen jeho. Už by skoro mohla začít věřit, že je mladá, zdravá a ne úplně bez prostředků, a tudíž šťastná.

„Je to všecko legrace. Pořád se jenom ptát proč. Ráda bych věděla, kam se mi schovala všechna proto. Tak vidíš. Je to jen takové maličké slovíčko. A zahrnuje začátek, prostředek a konec a všechen skrytý smysl. Je to tiché i hlučné slovíčko. A než je vstřebáš, podobáš se obrovskému balíku, který někdo zapomněl odeslat.“ Měla dojem, že ticho je její nepřítel. Všichni se v něm ztrácejí, i dodatečně, jako by nestačilo, že se už ztratili jednou. Ztrácela se v něm i sama.

Nechtěla, aby se Tonička Blauová cítila o to menší, čím se Dita cítila pro změnu nahoře. (Na pár dní ji to snad nezabije ani nepokazí.) Den má jiný šmrnc.

Dita položila na gramofon desku s Brazil. Vedle si položila Granadu. Měla ráda názvy šlágrů. Každý svět sám pro sebe. Viděla při tom u postele, jak jí Brita zase roztáhla boty. Oč je měla Dita delší, roztáhla je Bohorodička na šířce. Brigito, pomyslela si, já tě asi zakousnu. Někdy si taky Británie brala její sukně, a když je nemohla dopnout, pomohla si zavíracím špendlíkem, který zásadně nevytahovala, aby se člověk jó popíchal. Pak že si má člověk vybírat svou společnost, jak radí Munk. Přetančila z rohu místnosti na druhý. Cítila své tělo, vysoké nohy, lehkost. Tančila s rukama nad hlavou. Cítila lehoučkou závrať. Zotavila se.

„Taky to někdy máš? Nevíš, jestli přicházíš nebo odcházíš? Taky při tom máš křeče?“

„Spíš si připadám jako nějaká loterie.“

„A pak že se nabíjíme jen energií pánů kluků.“

„Kolik dáváš holiči na diškreci?“ chtěla vědět Tonička.

„Je příjemné dávat peníze na to, jak vypadáš. Můžu tě založit, náhodou jsem při penězích.“

„Až jindy,“ řekla Tonička.

Napadlo ji, že Dita je po večírku bledá, s kruhy pod očima jako děvčata, která vedou čilý noční život. Měla před sebou Ditinu dlouhou tvář, hezké pravidelné rysy, nos, ústa, čelo. To si tak někdo vyroste do krásy, myslela si. Ditě to přála. Také ji napadlo, že hezčím děvčatům ledacos projde.

„Myslím, že ti závidím,“ řekla.

„Proboha, co?“

„Všecko, myslím,“ zajíkla se Tonička.

„Já zase myslím, že v tomhle baráku už všichni přeháníme. Doufám, že většinu toho, čím se páni kluci vytahovali včera, jsi už vypustila z hlavy. To jejich černé srdce je bude muset jednoho po druhém spolknout. Všimla sis, jak do všeho zamontují tělo? Jde to vždycky sjezdem od pasu dolů. Moje panenské uši ještě rudnou. Co mám dělat?“

Pak řekla: „Mezinárodní Modrobílí hledají doprovod pro podvyživené děti. Budou mít letní tábor ve Švýcarsku. Musí je asi hodně hryzat svědomí. Loni pozvali Angličani celou tisícovku dětí ze všech možných končin, ale sehnali jich jenom 732. Udělají z nich Angličany.“

„Mně se líbí tady,“ řekla Tonička.

„O to nejde,“ řekla Dita.

„Mluvíš trochu německy, ne?“

Místo odpovědi Dita řekla: „Četla jsem v novinách o herečce, které se ptali, co je její největší přání. Přinést každý den někomu kousíček štěstí. Tak se jí zeptali, co si představuje, že je štěstí. Jen se usmála. Má muže a dítě. Je krásná a slavná. Je asi taky dobrá. Myslím uvnitř. Nějaký čas se mluvilo o milenci, který s ní byl šťasten a kterému nosila každý den růži. Asi se bál míry jejího odevzdání. Lidi se nebojí jen malých a ubohých věcí. Ty velké věci bych nesrovnávala s penězi. Snad s obrazem, pohádkou nebo písní. Nevím. I když si Neugeborn myslí, že jsem posedlá něčím jiným. Ostatně Andy taky. Jsou jeden za osmnáct a druhý bez dvou za dvacet. Když jde o chleba, jak říkala moje babička Luisa, ocitne se láska až na druhém místě. V Palestině prý říkají, že když vstoupí hlad dveřmi, vyletí láska oknem.“

„Hodně na ně myslíš?“

„Ani ne.“

„Nemyslela bych na ně taky tolik, kdyby se na mě nedívali v práci jako na zkrotlou divokou šelmu, v které se to může probudit.“

„Třeba se tak na sebe díváme.“

„To si nemyslím.“

„Nikdo nic neví. Málokoho to zajímá. Svět si valí před sebou tu svou notorickou kuličku. Denně se děje tolik věcí. V Argentině házejí lidi do moře, jako topili před válkou žoky kafe, aby neklesly ceny. V Palestině se perou. Ale to není novinka. Tak to tam chodilo podle Avi Fišera vždycky. V Malajsku se střílí. A revoluce kráčí mílovými kroky, kam dohlídneš, jak říká Munk. Nad revolucí slunce nezapadá. Budem potřebovat sluneční brýle i v noci. Myslím, že mu to ani doktor Fitz nedokáže vymluvit.“

„Jsem skoro ráda.“

„Ráda – proč?“

„Že už nikdo nežije. Víš, jak to myslím.“

„To ti mám věřit?“

„Alespoň se nedoví, co bych nechtěla.“

„Nepřeháněj. Snad to jen jednu z desíti nepotká, jako to potkalo tebe. To teprve musí nastat taková doba, aby to všechny holky podstupovaly dobrovolně. To už je obehraná písnička. Co to je, když se to tak vezme, nechat se znásilnit? Udělala bych to na tvém místě taky. Lepší než se nechat umlátit nebo zastřelit, ne? Co bych si bez tebe počala?“

„To se ti řekne.“

„Neříkají snad, že děti a blázni mají pravdu?“

„Ty nejsi blázen, Dito.“

„Ruku do ohně bych za to nedala.“

„Neříká se taky snad, že kde není žalobce, tam není soudce?“

„Právě, že se tolik jen říká.“

„Něco asi platí. Popálené děti se bojí ohně. Psi, kteří spí, se mají nechat spát.“

„Jsi jako moje maminka, Dito.“

Na to, že ještě nedostala zlato a ani pětník, by se kamarádky mezi sebou neměly dojímat, řekla si v duchu Dita.

Pak řekla: „Té herečce, jak se proslýchá, zastřelili otce, protože se dal za války k Němcům. Zamilovala se do židovského kluka. Dala bych za to hodně, kdybych věděla, co to je, co lidi k sobě přitahuje. Asi se nikdy nedovíme, proč někdo něco udělá nebo proč to neudělá.“ Cítila, že snad by měla odčinit vinu tatínka? Chtěla napravit alespoň něco, když nikdo nemůže napravit všechno?

Dita strčila pod polštář Lízy a Brity po dvou zlatých fóliích. Šly pozdě spát, nikdo se neobtěžoval stlaním. Na okně visely girlandy. V rohu, kde seděli kluci na podlaze, ležely ještě polštáře. Noviny, prostříhané jako krajky, zdobily stěny a okna. Ze svícnu se dívaly svíčky, uhořelé až na dno. „Tohle je pro tebe,“ řekla Dita.

Podala Toničce svazeček zlatých plíšků, vyklepaných tak tence, že zvonily pohybem. Žádná zatím nevěděla, jak šumí zlato. K tomu jí přidala dvě padesátikoruny. („Nechci slyšet ani slovo!“) Po večírku se cítila Dita krotká a trochu provinilá. Ještě to na ni šlo. Musí se ovládat. Není sama. Je jich polovina lidstva.

„Přece nebudeš rozdávat zlato?“

V prvním patře pootvíraly holky dveře a okna a domem se rozlehl obvyklý brajgl. Naštěstí si už vyvětraly a zase pozavíraly dveře.

Dita položila na gramofon Granadu. S hudbou jí připadala místnost skoro větší. Zpěvačka vyzpívala slova o tisíci kytarách, o lásce včera i zítra.

Dolila Toničce čaj. Má ještě namazat chleba? Udělala to. Toničku zlato ohromilo. Ztratila řeč. Párkrát polkla naprázdno. Kdyby jí snad řekli, že za vteřinu vyroste o třicet centimetrů a nalejí se jí prsa, nemohla se tvářit zaraženěji.

Neslyšela ještě, že s penězi má člověk všechno radši? Usmála se. Tonička v sobě bez přestání překonávala rozpor mezi svým dobrým srdcem, s kterým viděla kamaráda v každém, koho potkala, a zkušenostmi, které jí to vyvracely. Dita si vybavila, co říkal její malý tatínek, kterého jí Tonička něčím připomínala: „Zlo, které se dá zaplatit, není tak velké.“ (To kdyby jim náhodou Němci chtěli nabídnout nějaké penízky na odškodnou.) A většinou prší tam, kde už je mokro. Byla by docela ráda, kdyby se jí to povedlo a mohla doprovázet děti do Švýcar. V údivu Toničky zaslechla Dita ozvěny vlastních obav, s nimiž čekala měsíc, zda jsou fólie opravdu její.

„Jak říká doktor Fitz,“ řekla Tonička, „narodit se před sto lety, byla bys von.“

„Narodit se před třiceti, nebyla bych, doufám, u gestapa a před pěti jsem málem vůbec nebyla.“

„Jsi šílená.“

„To je možné. A co?“

„Nic. Jsem asi taky šílená.“

„Jde to na tebe v noci?“

„I ve dne.“

„Tu herečku znásilnili, když jí bylo čtrnáct. S pistolí u hlavy udělala nakonec oběma všechno.“

„To snad někomu o sobě řekla?“

„Ne každému na potkání. Ale jemu.“

„A co on?“

„Nikdy neudělal nebo neřekl nic, čím by jí to ještě udělal těžší. Věděl, že je čistá. Čistší, než kdyby se to nestalo. Je to asi pravda, že když někoho miluješ, bereš ho se vším, jaký je, co se mu stalo, co ho čeká. Byla ještě dítě, když se to stalo. Snažila se najít někoho, komu by se dalo věřit. Jak uvést zas věci do pořádku. Jaktěživ ji nikdo neslyšel reptat. Nebo zbytečně vzdychat. Naopak, měla smysl pro humor. Nelitovala se. Alespoň navenek ne, aby tím snad někoho obtěžovala. Je to druh síly, který ani nevypadá jako síla. Odmítla si dělat starosti sama se sebou. Záleželo jí na tom, aby byla spolehlivá pro lidi, kteří se zdáli spolehliví jí. Nedopustila, aby svět, který nedokáže předělat, předělal ji. Možná, že je taky šílená. Nějakým andělským způsobem. V některých lidech je to, co je dávné, zároveň přítomné. Nebo obráceně.“

Za chvíli dodala: „Psala svému milenci. O tom, že ho miluje víc než sebe. A že to tak bude, dokud zůstane naživu. Věci jako: Miláčku můj. Miluju tě na celý život. Přeju ti štěstí a klid. A tak. Jak se jí zastavuje srdce, když na něj myslí nebo když prochází místy, kudy chodili spolu. V jednom dopise mu poslala dřevěný prsten. Dala mu medailonek s obrázkem, na kterém je krásná, trochu smutná. Dostal od ní balíček s voňavkou, kterou používala, dokud ještě mohli být spolu. Její dopisy voněly jako růže. Psala, že by bylo krásné pro něho umřít, kdyby za to mohl být šťastný. A že dávat mu je pro ni stejné jako dostávat. Psala, že smyslem jejího života se stal on. A že se nemusí ptát proč. Tak se to zkrátka stalo. Ale nerozuměla, proč na její dopisy neodpovídal. Tomu bych možná na jejím místě rozuměla.“

„Možná, že z toho byl taky šílený,“ řekla Tonička. Najednou zrudla, jako by byla při něčem odhalena. Kdovíco se odehrávalo v její hlavičce? Dita jí nepověděla, jak tu herečku znásilnili: jeden stál s pistolí u hlavy a druhý za ní, a pak se vystřídali. Někdy Tonička rudla bez důvodu, protože jí to bylo trapné, trvalo to ještě déle. Zrudla, když se mluvilo o tom, že se menší holky podělávají do postele, jindy, že se na poschodí něco ztratilo nebo se zacpal záchod.

„Myslíš,“ zeptala se, „že láska je šílenství, protože pak jako v táborech nikdo neví, co se může stát, kdy to přestane, kdy to někoho zabije?“

„Co mají s láskou co společného tábory, prosím tebe? Zatím jsem si ještě neudělala z táborů metr úplně na všechno jako ty.“

Usmála se. Daleko tomu taky nebyla.

Tonička ukusovala způsobně svůj druhý chleba s máslem malými myšími zoubky. Minule z ní vyhrklo, že nechce, aby se o ní říkalo: „To je ta, co se nikdy nevdala,“ až bude stará. Dita se dívala na prostříhané listy novin, k sobě slepené dvojstránky, na vzorce hvězd, na mapu Mobiloilu. Na oba převázané plátky zubního zlata a obě padesátikoruny. Snad se teď už Linda Huppertová neopováží se sem vtírat.

„Lidi se bojí závazků,“ řekla. „Kdoví jestli je to jen zbabělost? Balzac píše o opatrné milence, která nenapsala z hrůzy před prozrazením jediný milostný dopis. Sama znám ženskou, která dopisy, co dostala, nejdřív lepila na vnější dno zásuvky svého prádelníku a pak je radši taky spálila. A potom se asi lidi bojí v lásce zrady. Nebo někoho vodit za nos. Nebo že to stejně špatně dopadne. Ne že by něco nechtěli, ale protože nemůžou, co by chtěli.“

„To mi skoro připomíná Andyho Leboviče.“

Točily se pořád dokolečka. Holky, které si tu jsou na očích jako půloblouk duhy, a kluci, kteří je navštěvují nebo jsou někde na obzoru, jsou ta chybějící polovina.

Na druhé stěně visely plakáty a obrázky z ilustrovaných časopisů, kde s nohou dráždivě vykročenou pózovaly ženy a za nimi se usmívali opálení muži a ještě dál za nimi stála nová auta. Nad postelí Dity visela barevná Edith Piaf a Albert Einstein jako nějaký milostný páreček. Někde slyšela, že Einstein byl hodně na ženské. Nakonec si vzal vlastní sestřenici.

„Máš všecko, co má holka mít,“ řekla zase Tonička.

„Díky, Toničko. A až budu stará, budou lidi v Lublaňské a v Krakovské říkat, jaká jsem musela být, než jsem sešla.“

Dala jehlu znovu na začátek Granady. Pak přijde na řadu Mama Inez. Mají dost času. Usmívala se. Dívat se na Toničku ji povzbuzovalo. Byla to naruby obrácená účast. Taky dát něco Toničce stálo za to. Vyplatí se to, zůstat na světě. Je to fakticky výsada.

„Když jsem byla malá, vyprávěla mi maminka, jak čekala, že budu snědá, černovlasá a černooká. Odnášela si mě z porodnice z červených cihel a viděla, že mám tmavomodré, skoro černé oči a tmavé chmýří. Skoro se bála, že se mě bude bát. Jenže oči se mi změnily na modré – jak je mám modré teď – a vlasy mi narůstaly docela plavé. A pak – na každé narozeniny – bylo pořád výraznější, že budu vysoká a světlá. Hitler by ze mne měl na první pohled radost.“

Toničky se zmocnil záchvat kašle. To měla stále častěji. Dita na sobě nechtěla dát znát starost. Broukala si Granadu se zpěvačkou na desce.

V přízemí hlučel Bohužel i bohudík pastmi na myši.

„Taky se cítím, jako bych byla ještě od maminky,“ řekla Dita.

„Úplně originální?“

„Víš, jak to myslím.“

Zamlouvala to: „Musela jsem sedět ve škole vždycky v poslední lavici, protože by přes mě ostatní neviděli. V první třídě jsem prý brečela a ptala se školního doktora, jestli existuje operace, která by mě zkrátila. Od dlouhých holek se čeká, že se o sebe budou umět postarat. Nebylo mi příjemné, když mě kluci v mém věku přehlíželi. Záviděla jsem holkám jako ty, protože měly větší štěstí u kluků.“

„Fici byl znovu za Lindou,“ řekla najednou Tonička, asi to bylo to hlavní, proč přišla. „Nevyšlo jí to. Zvala ho, že mu ostříhá nehty. Všechny. Odsekl, že nehty na rukou i na nohou zároveň se stříhají jen mrtvolám.“

„Jen když si dovedou takhle hezky popovídat. Bohužel i bohudík pro mě nikdo nic nevyloupil. I když možná chtěl. Kdybych byla upír, bavila bych se tím, že bych ho sváděla. Takhle přijdu zkrátka. Nepotřebuju nebezpečí, abych se nenudila, jako někdo.“

Tonička byla malá. Opakované hormonální kúry doktora Fitze selhávaly. Rozhodující roky strávila Tonička Blauová v táborech. Snažila se dohonit, co jí odpírala příroda a gestapo lacinými ženskými triky. Spala s inzerátem ze starého Listu paní a dívek: JSEM KRÁSNÁ. Mé tvary ňader, které činí impozantní zjev krásy, docílila jsem jedině pěstováním mastí – prsním balsámem profesora Larryho. Cvičila. Cítila se vinná, že je tak útlá, jako když se o někom říká, že má bratra v žaláři nebo že dědeček odjel do Ameriky či vyhrál padesát tisíc.

Tonička Blauová měla známost se sazečem z tiskárny v Legerově ulici, kousek odtud. Svěřila se Ditě, že její sazeč hraje na kytaru a líbá jí číslo, které má vytetované na předloktí pravé ruky. Ne, čaj ani chleba s máslem už nechce.

„Asi věří v osmičku, když ji tam máš dvakrát.“

Za chvíli skončily u toho, co bylo v domě denně na pořadu. Tonička usoudila: „Když jim náhodou nejseš hned po vůli, pro co si přišli, mstí se ti, že o tobě rozhlásí, že nejsi ženská, ležíš v posteli jako mrtvola a máš jenom holčičí tělo, zatímco v mozku jsi chlap. Například Andy.“

„Lízu pomlouvají, že při tom ani necekne, a Velkou Británii zase, že nepřestane.“

Nechtěla patřit k lidem, kteří si kazí celý život tím, že se bez přestání ptají, co by tomu řekli lidi.

Přišlo jí to k smíchu. Kluci? Nehledají všichni, co se dá děvčeti upřít? Tonička ji ráda viděla, když se směje.

„Andyho mám přečteného, holčičko. Pro Andyho jsou holky jako jídelníček v hospodě. Chce jen hotové jídlo. Nezajímá ho, co se musí připravit v kuchyni, kdo nakupuje, škrábe brambory a vaří, kdo umyje nádobí. Chce se najíst, zaplatit a odejít nebo zmizet bez placení a hotovo.“

„Nikoho by se nemělo nechat dlouho čekat,“ řekla Tonička. Nechtělo se jí odtud.

„Andy to chce mít všechno jednoduché. Podle Andyho je pro holky škodlivé zůstávat dlouho panna. Dělat, to je pro Andyho náboženství. Pro každou bohoslužbu si najde nějakého bůžka nebo polobohyni. Pro něj je to jako plavání. Čím dřív se to naučíš, tím líp‚ aby ses neutopila.‘“

Tonička poznamenala, že Fici přežil osmnáct transportů. Andy snad šedesát. Přehnaná turistika. Pomáhali si jako smečka mladých vlků. Každý ze sebe vydal to nejlepší. Nebo to nejhorší? Dita myslela na to, kdy to nejlepší znamená nejhorší a naopak. A na pár lidí, které znala a kteří v sobě udělali nějakou neviditelnou čáru a začali sloužit gestapu, udavači mezi nimi. Myslela na neviditelné a nevyřízené účty. Andy Lebovič na to dělal vtípky, že je vždycky těžší žít než umřít. Když neví, kam jde, dovede ho tam každá cesta. Vlčice a lišky jsou prý ze všech zvířat nejvěrnější. Jak se to rýmuje s tím, že se vlčí smečka vrhá na zraněného nebo nejslabšího nebo nejstaršího vlka?

Pokud jde o věrnost, slyšela to Tonička o divokých husách. Dita se dívala Toničce na ústa. Život pro někoho vypadá jako sázka na nejistou výhru. Stačí to obrátit, aby vypadl strach z prohry. Naděje rovná se úzkost a úzkost se rovná obavy. Kam tedy se z toho ztratí ta původní naděje? V Toničce byla nevysvětlitelná upřímnost. Těžko povědět, jestli to byla síla nebo slabost. Logika světa Toničce unikala. Ze všech jejích zkušeností se slévaly buď otužilost, nebo křehkost. Dita pohladila lenoch židle. Tonička měla zamyšlené oči barvy trávy. Na vteřinu to byly stařecké oči. Měla v nich zeleň močálu, polských žabinců, jen chvílemi lekníny. Měla bolavé oči. Tonička se rozkašlala. Trvalo chvíli, než se uklidnila.

„Taky mně našli hned po válce nález na plicích, nemusíš si s tím dělat takové starosti,“ řekla konečně Dita.

„Promiň.“

„S tím můžeš žít sto let.“

Už si rozluštila, proč říkají starší lidé, že život je krátký. Už pozapomínali, čím se člověk cítí zahanbený, i když nic neudělal, a co s tím má společného dozrávající dívčí tělo a všechno, co k tomu patří. Je nějaký neviditelný zákon, že holka opravdu musí dát do každé hry víc, než předpokládala? Má mít schopnost pavoučka, připravenost opříst svou mušku, chytit, co by měla mít bez války? Dospět k podobě ženy je nůž s dvojím ostřím. Pro hodně kluků je to signál, že můžou vstoupit, i kdyby měli zjistit, že jsou to špatné dveře.

Řekla: „Pro Andyho je holka jako studna pro žíznivého člověka. Když se nemůže napít u té, ke které zrovna došel, jde si uhasit žízeň k nejbližší další. Už ví, že i stejná voda má nejrůznější chutě. Včera mi dokonce přidržel domovní dveře. Zeptala jsem se ho, odkdy je tak galantní.“

„Andy?“ opakovala Tonička a pokračovala. „Když jsem byla malá, přála jsem si na své narozeniny být milionářka. Postavila bych si dům, v něm školu pro děti, aby měly, co potřebují.“

Dita se usmívala. Natahovala klikou pero gramofonu. Uvažovala o tom, proč se dívčí tělo mění z naděje v přítěž. Jako dítě běhávala jako laňka. Čím více ztrácela plochou hruď a nabývala rychleji, než čekala, ztěžovalo jí to běh, jako krásné břímě, jež si uvědomovala na každém kroku, jako by zvyšovalo její váhu úměrně rychlosti. Proč se vnucuje do všeho svět výměny, něco za něco dát, dostat, večeře, manželství. Nechávala zatím přenosku na místě. Mění se charakter člověka každým rozhodnutím anebo neschopností se k něčemu rozhodnout? Máme všechny charakter jako z formely a hněteme si ho podle možností, nálady, jak se zrovna co zdá nebo nezdá mravné, správné, vhodné, kdovíjaké?

Tonička Blauová si prohlížela zlaté plátky. Dala si je k uším. Mávala jimi jako vějířem. Poslouchala zlaté zvonění.

„Tak to je moje?“

„Je to tvoje.“

„Bylo to tvoje.“

„Neblázni.“

„Chceš, abych ti umyla vlasy?“

„Máš chuť?“

„Fici říkal Munkovi, že jsi zachránila za války nějaké děti.“

„O pár dětí jsem se starala v Terezíně. To je všecko. Pracovala jsem v zahradnické koloně. Dávala jsem si občas přes oko pásku, abych nemusela chodit denně. Hodně lidem jsem šla na nervy. Jsem možná líná a ráda dlouho vyspávám. Tak jsem se přihlásila za slečnu k dětem.“

Tonička Blauová podstoupila přípravy k mytí. Přinesla si umyvadlo, ohřála vodu.

„Zavři oči, ať ti do nich nepřijde mýdlo.“

Dita sklonila bradu jako pokaždé, když si uvědomila, jak je vysoká, aby se alespoň zdála menší. Kdyby to šlo, věnovala by klidně Toničce kousek, co má přes délku, když ne zatím přes váhu. A trochu toho nahoře taky. To se to dává, když člověk ví, že to nejde, pomyslela si. Měla opravdu báječnou náladu. Žádné strachy, to taky přejde.

„Je to už jiná soutěž, holka. Zítra tě vezmu na oběd do hospody, nic drahého a nemusíš si ani brát kabelku s peněženkou, je to na mně. Pečená kachna, největší porce. Zapijeme to pivem.“

Tonička políbila Ditu na mokrou tvář.

„Není to hezké, jak tě lidi mají rádi, když se dostaneš k penězům?“

„To nemyslíš na mě, ne?“

„O přítomných zásadně jen to nejlepší,“ pronesla zpěvavě Dita.

Tonička se vrátila k tomu, o čem mluvili krátce předtím, než zastihly za dveřmi Lindu Huppertovou.

Dita řekla: „Kdoví co si myslel, když jsem vypadala tak dospělá a – řekla bych – skoro soběstačná, když ne rovnou mladá, zdravá, bohatá, ochotná ocenit každý den, jak se na mě hrnou, jeden za druhým, jako by jim nic nestálo v cestě. Připomínal mně Sturmmanna Zugschwerta, který si asi taky pletl můj vzhled s mojí panenskou nezkušeností, kterou jsem radši nedávala najevo. Přála jsem si, abych byla kytka, kterou by zasadil, když byl ještě zahradníkem, někde v Bitburgu, anebo – tamtéž – prohrabával seno a hnůj ve stájích pod plnokrevníky, než ho povolal sám Hitler a Himmler do služby Vaterlandu. To ještě maminka žila. Měla strach, že mě vybere do baráku, kterému se říkalo v Birkenau Puf nebo Masérský salon. Bylo to v bloku 24 v druhém poschodí, v kamenném domě, v mateřském táboře v Auschwitz I. Přišel, nařídil mi svléknout se, pro záminku nikdy neměl daleko: Nemám ve vlasech vši? Byla jsem dohola. Zároveň si možná maminka myslela, že by nám to oběma přilepšilo na stravě i na oblečení. Kdybych se mu zamlouvala, prodloužilo by nám to život o pár dní? A když už ne mamince, alespoň mně? Co pro nás matky nepodstoupí a neobětují. Není to k blití? Maminku hlad děsně trápil. Ne, že by na to nebyla zvyklá. Bylo to z poloviny duševní. Otec už to měl za sebou. Vyletěl komínem. Byly jsme samy. Pak jsem byla sama. Vybíraly se tam herečky, tanečnice, pěkně a zdravě vypadající holky, zpěvačky, děvčata, která padla esesákům do oka. Měla jsem si to pokládat? Mřela jsem hrůzou. A víš, že jsem si skoro zvykla stát před tím prasákem Zugschwertem nahá? Jsem asi nestydatá od přírody.“ Teď Dita nemohla mluvit. Tonička jí oplachovala hlavu. Voda pleskala.

„Přišel za tebou ještě někdy?“ Měla na mysli nápadníka, o kterém Dita mluvila prve. Zugschwert byl také zajímavý, ale muž, kterého Dita potkala, se zdál zajímavější. Teď jí Tonička druhým ručníkem utírala vlasy. Pak ji česala.

„Ne. Vlastně jsem věděla, že nepřijde. Zdála jsem se mu zbytečně a únavně neochotná. Neměl by se mnou asi trpělivost.“

„Nevypadáš vysloveně židovsky.“

„Ty taky nevypadáš vysloveně židovsky, Toničko.“

Tonička si utřela ruce do ručníku kolem Ditiných ramen. Dívala se na Ditu do zrcadla, které postavila před ni, a při tom se dívala na sebe.

„Isn’t that some body?“ zeptala se Dita.

Tonička zrudla. Skoro se zakuckala. Teď to nebyla tuberkulóza. Pokoj měl – jako vždycky – nádech šamponu, který používaly (stejně jako tu nejlevnější zubní pastu), a vůni prášku DDT a kolínské s příchutěmi spíže, udělané z bedny od anglického rozhlasového přijímače značky Philips. Pod bednou ležel hadr s vysypaným mycím práškem. Bednu, lodní kufry a kufr, co měla pod postelí, si přivezla Brita po válce z Anglie. Poslali ji tam rodiče, výjimečně včas.

Na schodech odháněla Isabela Goldblattová kočky. Den se táhnul. Isabela na někoho v druhém poschodí křičela, aby laskavě šetřil vodou.

„Mysli si, co chceš,“ upravovala si teď Dita vlasy po svém. „Člověk žije ve dne i v noci a všechno má svoje kouzlo. Myslím, že by se mě stejně dotklo, kdyby si o mně někdo myslel, že jsem jeptiška, jako kdyby se tvrdil opak, že nemám jiné zájmy.“

„Budu muset jít,“ řekla Tonička. „Jdu na První po Bohu. Je to francouzský film. O kapitánovi, který obeplouvá celý svět s nákladem židovských utečenců bez víza. Nikde mu nedovolili přistát. Až se naštval a v jednom přístavu zapálil svou loď, aby je museli nechat vystoupit.“

„Doufám, že k tomu došlo a že si to jen někdo nevymyslel. Slušné rovná se krásné. Dobře se bav. A včas se vrať. Bez tebe to nezačne.“

„Co budeš dělat ty?“

„Tetovat si druhou ruku,“ usmála se Dita.

3

Když Tonička Blauová odešla, připravila si Dita Saxová vanu. Vsypala do vody hrst heřmánku a položila si na okraj vany mýdlo. Rozepjala si japonský kabátek a vykročila ze šatů jako čáp. Má vana, můj zámek. Kdo se žene po třech zajících, nechytí ani jednoho. Jedním kamenem nejde zasáhnout dva vrabce. I vlas vrhá stín. Stoupající pára voněla.

Ponořila se do vody. Uvědomila si svoje tělo, jako si člověk uvědomuje tajemství nebo něco cizího, co mu zároveň patří.

Zkoumala ve vodě sebe samu. Pozorovala svou pleť, lehce zrůžovělou koupelí, maličko zdvižená ňadra a pružnou bílou kůži, dlouhé nohy s pevnými stehny. Dva vláčné pruhy svalů pod bříškem. Byla sama sobě bludištěm, v kterém hledala, nakolik si bude muset opatřit všechno, co chce, ze sebe samé? Dívala se při tom na sebe, jako by byla ustrojena ze samých očí, z nichž každé, pouhým přimhouřením, mělo dar spatřit obrazy, uložené do nitra člověka za osmnáct let.

Je to jen u ní nebo je i pro ostatní všechno tak prostoupeno tělesností? To, s čím se peru, je moje soukromá válka, jako Tonička se svou TBC – a nikomu do toho nic není. Dívala se na svoje prsa a myslela na německou dozorkyni Waffen SS, která přicházela na selekce ve Frauenkonzentrationslageru s jezdeckým bičíkem s olověnou kuličkou na konci, jako by nechala koně u brány. Bavila se tím, že vybírala nemocné a slabé a u zdravých zkoušela pevnost pleti. Postavila se před oběť a uhodila krátce a silně. O číslo dál šla, až když se prsa bitých žen otevřela a vytryskla krev. Nebyla sama mezi aufséherkami, kdo zabíjel nudu na vězeňkyních. Skoro zapomněla na tu dámu, co si přinášela na apel slepici. Dlouho nevěděly proč. Nebylo radno být slabý, nemocný ani příliš zdravý, a hezké ženy to měly u téhle dozorkyně už dopředu zpečetěné. Vyvracely jí poučení, která načerpala na kurzech Rasové hygieny o tom, že jenom plavovlasé a modrooké družky dravců mohou obydlovat planetu Zemi.

Frauenkonzentrationslager viděl také pár milostných afér. Ale častěji matky bez dětí, ženy bez milenců, manželky bez mužů. Sestry bez bratří. Dcery bez otců.

Tatáž dozorkyně prý dala před koncem války, než je evakuovaly, salám a chleba některým holkám, jako Líza Vágnerová.

Kdoví kde si ta dáma teď vybírá svou služební penzi, podobně jako bývalý zahradník a pravá ruka hlavního podkoního v dostihových stájích v Bitburgu, teď už asi také „někdejší Sturmmann Waffen SS“ s železným křížem Günther Zugschwert. Tvářil se v lágru přinejmenším jako společník majitele stájí. Dobrodinec zahrad. Kdoví a kde co teď dělá? Asi popíjí z vysokých třiceticentimetrových sklenic světlé bitburské pivo. Pokud nemá chuť na tmavé. Objednává si prasečí kapsu s máslem a bramborami, vídeňské řízečky s vlašským salátem a bramborové placičky s jablečnou kaší. K tomu svou oblíbenou Kirchenkuchen a bílé kafíčko se šlehačkou.

Dita se dívala na svůj klín, na místo, pro něž se zdá žena i sobě tajemnější, nejistější. Plachá a něžná. Poddávající se výzvě těla a zároveň spoléhající se na ně. Předzvěst naděje i bolesti. Radosti a žalu. Myslela na hluboké moře, na lodě s plachtami na stožárech mohutných i chatrných lodí, které pluly tiše na modré vodě pod oslnivým nebem. Na obrovské louky, plné vůně, barev a ticha, bohaté květinami všeho druhu a na husté voňavé lesy. Na pryskyřici, která stéká po kůře kmene stromu jako med. Na lesy s vysokými, hrdými stromy a na měkkost zelenavého mechu, s borůvkovými trsy a modrými bobulkami, které chutnají sladce a zdravě. Myslela na barevné ryby na dně moře, ptáky v tropických džunglích. Všechno se spojovalo s její pletí, s jejím tělem. Kladla si své nejdůvěrnější otázky. Co to je, co způsobuje, aby se lidé milovali, s vášní, která zastírá nebo vymazává strach ze smrti, z neúspěchu, ze selhání? Jaké to je porodit dítě? Jak by se cítila být muž? Jak se budu cítit, až začnu stárnout? Bylo to, jako by se člověk podobal ledovci, který pluje studeným mořem a temnou nocí, aniž bylo vidět víc než výčnělek, jenž vystupuje nad hladinou. Jako by si uvědomovala svou sílu, své přednosti současně s tím, z čeho měla strach.

Neměla by radši myslet na to, jak si pomoci k lepšímu prostěradlu a povlakům na polštář a na deku? Mohla by si vypůjčit klíč od skladu. Vzít si, co potřebuje, až nikdo nebude v domě?

Jak asi bylo za války lidem, kteří utekli do lesů, někde ve Slezsku nebo v Litvě, Lotyšsku nebo jinde, blízko vilenského ghetta, v pustině kolem Poňarů, nebo se skrývali jako ponorky ve městech, v Berlíně, v Paříži nebo někde v Oslo, na falešné papíry ve venkovských samotách, kde je jejich dobrodinci nakonec zabíjeli ze strachu i z chamtivosti, za peníze nebo proto, že natrefili na dobré lidi, z milosti těch lepších a někdy na konci jiných než na začátku? Myslela na hvězdy jedním dechem s popravenými, s těmi, kteří měli smůlu. Odkud přicházejí tajemná slunce na noční obloze a kam se ztrácejí. Na světlo, které padá na zem už odnikud, protože hvězdy, z nichž se narodilo, zmizely jako mrtvé planety.

Roztírala si mýdlo otevřenou dlaní, dotýkala se prsty své pokožky, až byla docela čistá, bez mýdlové pěny, jen mokrá.

Dívala se na sebe dlouho, než zavřela oči. Někdy ji maminka nabádala k opatrnosti. Ale měla na mysli patrně jinou obezřetnost, než jakou potřebovala sama mezi devětatřicátým a čtyřiačtyřicátým rokem. Tehdy nemohla lidem pomoci žádná opatrnost. Byli zabíjeni za to, že se narodili. Němci dusili a zhasínali jejich život jako existenci nějaké hnusné kosmické síly, zbytky nějakých plynových výbuchů ve vesmíru, toho, z čeho se déle než dva tisíce let hnětly zákony proti zabíjení, za nezvratná práva každého jednotlivce, za volnost a důstojnost, jako démonickou jiskru, která pojídá a ohrožuje slabé nordické nebo árijské světlo.

Zastavila se rukou na prsou. Zatímco Srbům, Rusům nebo Francouzům Němci jen vypichovali oči, přibíjeli je na vrata stodol, jako v Ardenách nebo na Ukrajině, jako zaječí a králičí kůže, podřezávali je jako kuřata, aby jejich spoluobčany přiměli k poddajnosti a poslušnosti, neplatila podobná německá blahovolnost ani pro jednoho z nich. Stačilo, aby se někdo narodil z židovské maminky. Rasová čistota začínala potvrzením rodokmenu, který postrádal i pouhopouhý stín nějakého židovského předka. Měli na povrchu země méně místa než blechy, vši a štěnice nebo škvoři. Měli menší cenu než dogy, kterým, jak říkal doktor Fitz, dávali ve starém Římě ochutnávat pokrmy panovníků, i když potom, jak Fitz rád dodával, jídla prostřeli, takže dogy musely jíst zbytky otrávených krmí i s člověkem. Zato prý pohřbili dogy s poctami. Pěkně děkujeme. Fitz jí ráno doporučoval spisovatele, který se tomu věnuje.

Pořád tomu ještě nerozuměla. Jak tomu měli rozumět ti, co tam nebyli? Vraceli Němci svět až sem nebo ještě hlouběji do minulosti, do nejtemnějších skal? Nebo ho vraceli ještě dál? Ještě pod hlubiny, v nichž člověk věřil, že mozek člověka je v jeho srdci?

Bylo to opravdu tehdy horší jenom proto, že to bylo už dávno?

Maminka jí říkala, aby byla opatrná na to, s kým se seznamuje. Zrazovat je v lidské povaze a zahrnuje to především přátelství. Nakonec to dopadá tak, že lidi zavrhují dobré přátele a ucházejí se o své nepřátele už jenom proto, že od přítele jim nehrozí nebezpečí, zatímco od nepřítele ano. Ale na druhé straně je skoro lepší mít některé takzvané přátele za nepřítele, aby se uchránila rozčarování. Nepouštěj si nikoho příliš k tělu. Nedopusť, aby tě měl někdo v kapse. Nejlepší je, když tě ani tvé nejlepší kamarádky nebo tví kamarádi nebudou mít jako na provázku. Ti nejsilnější z nich nakonec pohrdají přáteli a odměňují nepřítele. Zlomená přátelství už nikdo neslepí. Taková je lidská povaha. A kdo už je jiný? Nemůžeme chtít od ryb, aby létaly, od ptáků, aby plavali. Z hada nikdy nebude opice a z opice had.

Nebylo to jen její tělo, na které se dívala a jemuž naslouchala. Slyšela svůj vnitřní hlas, složený z mnoha hlasů, zpěvů i nářků a ozvěn. Měla pocit jako člověk, který je nahý a kráčí po křehké ledové slupce bosýma nohama na zmrzlé hladině řeky, a ve vzduchu už je jaro.

Neříkají staří lidé, že kdo se dožije jara, přežije další rok až do příštího jara?

Proč se stále do jejího mládí tlačilo stáří? Bylo jí teprve osmnáct. Měla si přiznat, že je jí osmnáct léty a sto osmdesát zkušenostmi, nebo tím, kde byla? Jaká byla?

O takové přednosti by nestála, na mou duši.

Vnímala, čím je jí osmnáct. Bylo to její nahé mokré tělo v chladnoucí vodě, které jí to potvrzovalo neústupným a nezvratitelným jazykem těla.

Má tělo svou vlastní řeč, odlišnou od jazyka duše? Nebo jsou to jen signály, které jdou sem a tam, od duše k tělu a od těla k duši, bez oddechu a neúprosně? Byl to hořkosladký stav, který volal o pomoc.

Nemůže na to být sama. Dosazovala k fantomům svých společníků jména. A těla.

Měla pocit, jako by všechno viděla a slyšela, jako by se pojmy a vidiny podobaly zvukům, připomínajícím praskající led pod nohama.

Bylo to nejblíž zledovatělé řece. Proč?

Přistihla se už vícekrát, že posuzuje lidi, které prosívala svým neviditelným sítem, jestli by s nimi chtěla být v čase války v Auschwitz-Birkenau.

Jak by se chovali? Jaké by to s nimi bylo? Dala by přednost tomu být tam sama?

Byla to nemožnost uprchnout ze své paměti a s tím také odpovědnosti? Měla pocit, jako by se nad ní vznášely mraky, jaké prý plují nad oceány a pevninami po výbuchu sopky a mění sílu slunce a počasí na dlouho. Když takový sopečný mrak spadne, vytvoří jezero. (To se prý už stalo, někdy v roce 1912.) Představila si mrak jako neživou obludu, jak krouží kolem zeměkoule. Deset milionů tun popela, trosek. Z modré oblohy se stane mléčná, ani stín. Východy a západy slunce už nikdy nebudou stejné. Nechtěla myslet jen na své tělo. Dráždilo a znervózňovalo ji. Pozorovala se.

Ve škole to taky neměla nejslavnější. Proč? Nemám asi zájem hrát si na něco, co už nejsem. Nemám zájem na okamžitém úspěchu, jako bych tím mohla zmeškat, co chtějí ostatní stihnout co nejrychleji, jako by snad už zítra měla vypuknout nová válka. Zároveň s tím, že má na všechno bohatě času, ji napadlo, kolikrát mohla umřít. Nedalo se to asi spočítat, protože někdy o tom věděla a asi desetinásobně, ne-li stonásobně, neměla tušení.

Asi jako lidi v celách, kde čekali na vykonání rozsudku? Usmála se v duchu. Ano i ne. Už ne. Proč si ve skutečnosti nikdy ani nechce odpovědět na otázku, proč neumřela, když jich zabili tolik a tolik jiných zahynulo?

Zdálo se jí, že tělo a energie, kterou pociťovala, jsou silnější než to všechno.

Tělo, válka, přísliby budoucnosti. Její osobní mišmaš. Uvažovala o niti, která podivuhodně spojuje všechno, co člověk viděl, slyšel a prožil, s tím, co od života očekává. Jako by život byl nějaká objednávací kancelář. Dodávková služba. A jak zvláštní a asi marné je chtít zpřetrhat všechny takové nitě najednou – ty, o nichž ví a které ji spojují s minulostí, i ty, které jsou napjaty do nezbadatelného prostoru skrytému našemu pozorování.

Co to je, co to obojí svazuje? Minulost a přítomnost s tím, co teprve přijde? Byl to jen zlomek vteřiny. Méně než pohyb dlaní, kterými si podpírala prsa, s bříšky prstů směrem k hrdlu. Připravovala se v duchu na večírek. Udělá si to co nejhezčí. Kolikrát jí ještě bude osmnáct?

Pokryla si klín dlaněmi, jako by zakrývala nebo zadržovala neviditelný gejzír. Cítila, jak jí proudí pod kůží krev, asi jako cítí květiny vodu, vítr a slunce, ptáci výšku a dívčí srdce jaro. Své osmnácté narozeniny.

Voda už skoro vystydla. Někdy se koupala jako Andy Lebovič, třikrát za den. Proč? Tak. Není div udělat i z těch nejčistších smradlavé Židy, když je nenechají v nějakém pitomém koncentračním táboře rok nebo dva vykoupat. Je možné trvalé přátelství mezi mužem a ženou? Chtěla by – alespoň na chvilku – být muž?

Uvažovala už v skoro studené vodě o Mezinárodním Modrobílém studentském svazu a o večírcích a schůzkách, o sobotních čajích. Jak tančila s Davidem Egonem Huppertem a Herbertem Lágusem a Neugebornem. Musela učit Andyho Leboviče tango. Chodil jako medvěd a ze své neobratnosti si udělal kapitál. Poradil si, aby jí byl hodně blízko, alespoň chvilkami.

Má život jako takovou směs. Tango a blízkost, i když se jí do ní nechce (Herbert Lágus nebo Andy Lebovič, který ho vystřídal), blízkost a rozpaky (Fici Neugeborn) a blízkost a hřejivost a smutek nebo očekávání (D. E.). D. E. řekl, že tango je melancholická myšlenka, na kterou se dá tančit. Tango pro něj bylo něco povědomého a světáckého. Hádanky těla a melodie. Párkrát s ní zalomcoval, div se nezlomila v kříži.

„Tango je krása a smutek,“ řekla D. E. Huppertovi.

„Jenom krása,“ odpověděl D. E.

„Nic jiného nechci,“ usmála se na něj. Ponořila se až po bradu do úplně vychladlé vody. Už jí naskakovala husí kůže. Život není to, co chceme, ale to, co máme.

4

Na sklonku noci, kterou vítala svou plnoletost a která začala narozeninovým večírkem, přišel k Ditě Saxové sen, který ještě neměla. Zdálo se jí, že jsou s D. E. ve venkovském hotelu. D. E. roznášel z výčepu do lokálu pivo, čaj a kávu s rumem venkovským dělníkům, kočím a sedlákům. Měl bílou zástěru a pepita kalhoty. Zvenku seděla na oknech tma a zevnitř se rozlévaly po skle proudy nažloutlého světla. Už se připozdilo. Hosti se začali vytrácet. Nakonec zůstal u stolu jediný člověk, dlouhán, snad čeledín, s patkou brunátných vlasů. D. E. na něj zakašlal, že je čas dát dobrou noc. Když to nepomohlo, vzal čahouna za klopy cajkového kabátku, vytáhl ho ze židle, udělal s ním pár kroků ke dveřím a chystal se ho vyhodit do noci.

Náhle se objevil v rukou dlouhána kuchyňský nůž s často přebrušovanou čepelí. Čahoun přidržoval střenku nože, jako když hází děti šipku do terče. Rukojeť nože, posázená mosaznými hřeby, zbarvenými do modra, a zahnutá na konci jako příď starobylého korábu, proplula vzduchem. D. E. se přikrčil pod židlí.

Když se Dita podívala do tváře vyčouhlého chlapíka, lekla se, jako když člověk zapomene, že jí rybu, a spolkne kost a nemůže dýchat ani volat o pomoc. Oba dlouháni byli jedinou bytostí.

Rozhlédla se po lokále. Pusté dubové stoly, pobryndané pivní pěnou, mastné od polévek a jídel. Ze soudku moravského vína, na kterém stály hodiny, třeštila skleněné oči kukačka se zdviženým zobáčkem.

Dita chtěla, ale nemohla vykřiknout. Mohla se jen dívat, než se probudila.

Sen na ní visel jako zmačkané šaty. Venku pršelo. Byla to její postel věnovaná nejstarším obyvatelkám Lublaňské 25 na sklonku roku 1945 sociální péčí Obce. Bohužel i bohudík se tehdy dal slyšet, že až vyschne studna, uvědomí si člověk cenu vody. Tvrdil Munkovi, že jen toho posledního pokouše pes. Jen leklé ryby nemusí nikdo hlídat.

Opřela si hlavu o pelest. Kapky bubnovaly do oken. Nocí se rozlévaly tma a voda. Krůpěje vyklepávaly signály, jako by někdo házel na okna drobečky nebo jako by to byl písek, drobné mince, za které se nedá nic koupit. Chvílemi hučel vítr, jako by to byl vzdech, nějaká dávná, nevyslovená soustrast.

Proboha, byl to tak pěkný večírek. Ještě když usínala, táhl jí hlavou křik, šum, slova a hudba, šlágry, na které tancovala, útržky slov („Není už na čase vyměnit si holky?“), obrazy tváří a rukou a nohou. Munk mezi nimi omládl o čtyřicet let. Hladil je, jako by hladil svou Soničku, kterou už hladit nemohl, protože šla v létě 1943 do komína v Birkenau, rovnou z rampy, jako všichni, co nosili brýle. „Jen uváženě, děvčata, jen vždycky uváženě. Nejdřív myslet, pak jednat.“ Munk s ní tančil. Vypadával z rytmu a šlapal jí na nohy. „Máte celý život před sebou, Dito. Jednou budete zkoumat se steskem a závistí svou dnešní odvahu, všechno, co prožíváte.“ A pak: „Zakázali nevíru. Právem revoluce. Dovolena je jen naděje. Ještě tomu nerozumíme, ale tolik už víme, že zakázat beznaděj je veliké, i když směšné.“ Andy se smál. Není jedna a nic pořád jen jedna a nic? Neplatí každá povídka jen tak dlouho, než někdo jiný přijde zase s jinou? Andy s Munkem byli vždycky jako pes s kočkou.

Líza se vrtěla ve spánku. „Nechte mě spát.“ Dita čekala, co ještě řekne. Líza už mlčela. Dita šmátrala rukama kolem sebe. Prostěradlo pod sebou měla shrnuté, jako by ho ždímala. Košile se jí vyhrnula až ke krku. Přehlédla v šeru svoje tělo. V pouzdru na prádlo se leskl její náramek. Vedle ležela deska, kterou jí dal k narozeninám Munk: Miluji život. Upravila si košili. Zavřela oči. Cítila, jak jí buší srdce. Pohladila si dlaněmi tělo. Přála si, aby to byly ruce muže.

Dovedla jindy snít, když tma povlékla vše, co přes den udržovalo člověka v střízlivé bdělosti, o bílém domě, o D. E. Huppertovi a ostatních klucích nebo o rybáři z knížky o Krysaři, který „říkal teprve dnes, co měl říkat už včera“. Snila o volnosti nebo o něčem, co ještě neokusila. Nebude mít ani zítra, co zmeškala včera? Potřebuje člověk, aby to změnil, dostat jiné oči, jiné uši, jiné srdce? Při nejlepší vůli si nemohla připadat jako kuře, které se dere slupkou vajíčka.

Věděla, že už dospěla tak daleko, aby nebyla spokojena s tím, co vidí, jak vidí, co slyší a co vnímá, jak až dosud vnímala. Cítila, že nebude žít jen pro sebe, že někde je člověk, s kterým spojí svůj osud. Ještě ho nezná. Nebo ano? Vlastnila snad dvě těla, ne jedno, s kterým teď leží? Jedno svoje a druhé, o které se rozdělí, jako se rozdělí někdo jiný s ní o jeho tělo? Cítila energii, které nerozuměla. Naučila se už, nejenom ve škole, nedávat najevo všechno, co se s ní děje, co si myslí a cítí, ale jak mohla utajit sama před sebou pocit, že je pořád nahá, všem před očima. Proč se cítí tak nahá?

Točila se jí hlava, i vleže? Je povrchní, nestálá, nerozhodnutá k ničemu, co by stálo za řeč, jak jí vytýkal Fici Neugeborn? (Bavili se s Andym, když měli za to, že je neslyšela, čím se podobá tělo kluka v určitou chviličku harpuně, a hihňali se. Dá se holka napíchnout jako motýl? Rozhlíželi se kolem sebe jako lovci. Z očí jim sršely jiskry.) Chtěla se přidržet něčeho prchavého, zatímco jí unikalo to trvalejší? Doktor Fitz na večírku prohodil: „Nejsvízelnější zápas, děvče, je s vašimi vlastními iluzemi.“ Proč jí to říkal?

Kromě zvuků spících děvčat byl pokoj tichý. Přejela si špičkou jazyka rty. Vzdáleně, jako by ji něco oddělovalo od sebe samé, a zároveň to obojí spojovalo, myslela na souvislost mezi rodiči a osudem jejich dětí.

Místnost byla malá. Mohla ji přehlédnout i ve tmě od stěny ke stěně, cítit blízkost obou děvčat vedle sebe. Ráda by pohladila obě, jako hladí matka spící dítě. Pozorovala v šeru na okamžik svoje natažené ruce a prsty.

Čas plynul, jako by ho smývala voda. Mraky pluly nízko podél okna. Nebe bylo těžké. Pršelo hustě.

Měla pocit, jako by pila vlažné mléko a ležela na dně teplého moře s otevřenýma očima a pozorovala průhledné modré a purpurové ryby a květiny, které ji obklopily výraznou vůní. Korálové útesy, jejichž tvary voda zkreslovala. Bylo jí stále tepleji. Bylo to zvláštní, příjemné, skoro odstrašující, a zároveň to bylo samozřejmé, jako by na to už dlouho čekala. Její ruce, nohy a tvář se napjaly, jako by se chtěla nadechnout, zarazit dech a skočit. Ale pak se jí srdce roztlouklo a dech zrychlil. Potom viděla před sebou tmavomodré, rudé a bílé světlo. Náhle se před ní vše zatmělo. Byla to krásná, vlažná tma, jako vlna, která se přes ni přelila a zvolna opadávala, plná bílé pěny, jako moře u břehu, teplé vlhkosti, která přicházela z ní, ale ještě se jí dotýkala, bříšky prstů, klínem, celým tělem. Nakonec, jako ozvěna zatmění, které se už rozpustilo, přicházel stud. Čekala na ráno.

Líza spala s odkrytou dekou jako srna. Nohy a ruce pod břichem, skoro žádná prsa. Brita spala ve stínu nového fíkusu zachumlána do pokrývky. Baculatá noha jí vykukovala na třech místech: na chodidle, na koleně a na stehně. Úsvit přicházel v dešti.

„Nebesa,“ probudila se Líza. „To snad někdo v noci ukradl nebo zastavil budíka, že nezvoní?“

„Máslo i margarín tu musí být ještě od středy,“ řekla Dita. Obrátila se k ní Brita. „Vážně ti chybí nějaké bombarďáky do červena, ty komunistko?“ Britino prádlo, svlékané pozdě po večírku v hlemýždím tempu, zato naházené bez ladu a skladu po židlích, podlaze a stole, se promíchalo s Líziným. Bohorodička začala kýchat. Stihla to sedmkrát. „Spravedlnost,“ říkala. „Proč se vlastně tvrdí, že všechny nevěsty jsou krásné?“ Maso se na ní otřásalo, připomínalo sulc.

„Někam jsem v noci jela,“ řekla Líza.

„Dita taky, ne?“ zeptala se Brita.

Dita zrudla. Nepatřila k holkám, které o takových věcech otevřeně mluví. Ale neodhodlala se k protiútoku. Cítila červeň ve tváři. Jak všechny věděly, vyšla si Brita v sobotu s jedním ze svých nápadníků a vzala si, coby pojistku naruby, jedny ze svých ne zrovna nejčerstvěji vypraných kalhotek, kdyby se nevymluvila obvyklou lží, že musí být do desíti doma.

„Drahá přítelkyně,“ zmohla se konečně Dita. „Vy ale krásně vypadáte. Kolik jste zase přibrala, že je vám každá toaleta malá?“

Šla ke spíži. Cestou vytáhla z Britiny hromádky modré kalhotky s krajkou. „Počítám, že díky svým blond vlasům ještě nějakého dobrodince najdu.“

„Tobě by byly malé,“ vytrhla jí kalhotky Brita. „Můžu je přenechat tobě, Lízo?“

„Mám strach, že bych v nich vypadala moc svůdná.“

„Strach z toho mají princezny jako vy dvě až po první nespokojenosti,“ podotkla Bohorodička. „Naštěstí se člověk nemusí v některých kruzích ani představovat.“

„A já naivka měla za to, že v Anglii dámy nekradou.“

„Půjčky nevylučuju.“

Známá v domě i mladším děvčatům se stala prohlášením, že je možná tlusťoška, ale ne bezmozek. Protože vzápětí se dala slyšet, že v okamžiku, kdy promluví její tělo mezi nohama, stává se z ní bezmozek. Taky ráda nosila velké brýle proti slunci, aby vypadala jako filmová herečka. Neřekla která. (Divila se, že ani s brýlemi není k nepoznání.)

A ještě nikdo ji nechválil, že vypadá, zvláště tam dole, jako sedmikráska.

„Není tak trochu necita, když lítá jako včela z květu na květ?“ chtěla vědět Tonička.

„To bych musela být taky necita, když se chovám jako fena, a přijde k tomu ano nebo ne,“ řekla Británie.

„Jsi náruživá,“ rozsoudila to Tonička.

„Určitě,“ souhlasila Brita.

„Měl by vás slyšet Munk,“ ozvala se Dita.

A dával pozor, říkala si v duchu Británie. Věděl, co je pro holku nepříjemné. Až bude chtít mít děti, řekne to dopředu a otevřeně. Měl rád Britina prsa. Měla největší prsa v Lublaňské 25. Andymu to muselo připomínat maminku. Je to skoro duševní incest. To mu odpustila. Andy o maminku přišel. Němci ji zabili bez důvodů. Pro rasové předsudky, které dosahovaly od pomluv a výčitek k masové vraždě. Snad viděl v každé holce tak trochu maminku, přinejmenším v hrudích.

A tak se smířila, že jí zateplil zvenku bříško nebo dokonce ňadra. Nacházela v tom potěšení, které mohlo jen sotva co nahradit. Jsem asi chlípná. Vytkla by mu jen, kdyby jí to pustil do vlasů. (To se jí stalo s někým jiným a už ho nechtěla vidět.)

Británie se svými důvěrnostmi netajila. Tonička hltala každé její slovo. Poklad. Mohla Británie opravdu vypít kluka jako limonádu?

Dita neposlouchala. Na většinu toho, co Brita líčila, by asi neměla žaludek. Mohla soutěžit s Británií leda velikostí ňader. Proboha. To je toho. Má to polovina lidstva. Vadí jí při běhání. Jaké je to tajemství, které přitahuje Andyho Leboviče? Je to vůbec tajemství, když o tom každá mluví? Nejlepší i nejvkusnější byla na tenhle námět Líza.

Brita se fňukavě ozvala: „Vím, co to je, nemít si na sebe co vzít.“ Říkala to vleže.

Dita myslela na to, že snad má občas vidiny. Slyší hlas maminky a tatínka. Je to snad normální?

„Může mně někdo říct, co je normální?“ řekla nahlas.

„Průměr,“ řekla Líza.

„Jsem věčně ospalá,“ přiznala se Británie.

„Moc cvičíš,“ vysvětlila jí to Líza.

Dita myslela na to, nač myslela v souvislosti se školou, že je spíš líná než špatná nebo zkažená. Určitě žádná řeholnice.

„Mě zajímá,“ řekla Tonička, „kolik nepřátel Židů už oběsili, počínaje perrským Hamanem.“

„Naštěstí se věší spíš mezi sebou, než aby od nás chtěli špagát,“ řekla Líza.

Tím o kalhotkách skončily. Líza si chtěla ustlat a našla pod polštářkem své dvě fólie. Totéž čekalo Velkou Británii.

Dita si dala práci nejen fólie převázat, ale opatřit maličkou jmenovkou s velkými tiskacími písmeny jmen Lízy a Brigity.

„Tady někdo vážně krade.“ Líza se podívala na Ditu. Měla kostnatou tvář, trošku vyvalené a zároveň unavené oči po flámu. Protírala si je, aby prohlédla. Odkopla černou kočku, stejně jako to dělal Fici. „A já myslela, že u zlodějů se nekrade.“

„Ta kočka přežila Hitlera,“ řekla zpěvavě Dita.

„Kdes to vzala?“ zeptala se Líza.

Dům byl vzhůru. Odevšad to hlučelo.

„Na to se opravdová dáma zásadně neptá.“ Dita si přehodila ručník přes ramena. „Ptám se já snad tebe nebo Británie, jakou to má chuť?“

„Má to exkvizitní chuť,“ prohlásila Bohorodička. Napodobila Munka: „Vím, Dito, vím. Ráda byste našla, co hledáte.“ Ještě řekla: „Některé věci neošidíš.“

Od sprch sem šel kravál. Bylo obsazeno.

„Jen uváženě, dívenky, jen uváženě,“ pitvořila se Brita.

„Známost s někým, koho neznám?“ chtěla ještě vědět Líza. „Je obřezaný? Myslíš si taky, že je to taková výhoda, jak předstírají?“

„Máš schůzku s D. E.?“ zeptala se Velká Británie.

„Nevíš snad, že ho poslední dobou nesnáším? Ucházejí se teď o mě všichni tři. David Egon, Fici a Herbert Lágus. Asi dám přednost Andymu. Mimochodem: nenechám se přece krmit drobečky, co zůstanou na stole po hostině těch šťastnějších, podle jejich rozmaru nebo vrtochu. Krmím se podle své chuti a vůle.“

„Chceš si poslechnout, jak to bylo s mou první vážnou známostí?“ zeptala se potom Brita.

Tonička se tiše vloudila na šestnáctku.

„Každý si stěžuje, div ne bez konce, jak mizerný život vedou, ale když přijde na to položit se do rakvičky, dělají kotrmelce, aby se vytrhli hrobníkovi z lopatky.“

„Že se ti chce už po ránu…,“ napomenula ji Bohorodička.

„Proč ji nenecháš domluvit?“ zastala se Toničky Dita. „Komu už se nezdá trávník souseda zelenější než ten jeho? Když pak na to dojde, nikdo by si to asi s nikým nevyměnil.“

„Já ano,“ špitla Tonička.

„Nemusím se ani dívat do zrcadla, abych neviděla, že nejsem tak pěkná jako včera,“ řekla Bohorodička. Když přišlo na střídání nápadníků, předhonila už dávno Dorisku Levitovou. Až se začne vdávat a rozvádět, překoná pravděpodobně zaznamenané rekordy.

Kruhy pod očima Dity Saxové se prohloubily, ústa pozdvihla k úsměvu. Den byl zase jako stvořený k lehkému snění. Bylo jasno po pošmourné, deštivé noci. Jako starověká Lysistrata vykročila Dita z koupelny.

5

„Co tomu říkáš?“

„Vadí vám vaše srdce, příteli,“ zacitovala si Dita. „To je vážně celé tvoje?“

David Egon Huppert, obdivován odbočkou Mezinárodních Modrobílých, si opatřil u kořistných skladů Páté americké armády generála Pattona v Plzni (a prostřednictvím známých na Fondu národní obnovy v Praze) německý obojživelný automobil KDF. Cena byla směšně nízká. Obětoval na auto jediné měsíční stipendium.

Dita se opírala o sedátko s rozpraskalým voskovaným plátnem. Spolkla otázku, kdo se asi o ně opíral před ní.

„S tebou to bude hodně krátká nebo hodně dlouhá cesta,“ řekla pak.

Jestliže byla Linda, nevlastní sestra D. E., protivná a nepřející a plochá a kdovíco ještě, podobal se Huppert dravé rybce, vyzbrojené schopností proplouval elegantně v nejrůznějších vodách. Ve škole a v spolkovém životě se vyznačoval diplomatickým nadáním. V Mezinárodním Modrobílém svazu židovských studentů uplatňoval pohotově všechno, co se zrovna naučil. Nevěřil, že první krok je nejtěžší a že co se odkládá, není napůl ztraceno. Studium americké ústavy v semestru mu vyneslo pověst spolutvůrce ústavy M. M. a jednou snad i nové ústavní listiny Světového židovského kongresu.

Bavil se rád o předmětu svého zájmu, čímž myšlenku podporoval. Byl už bezplatně v Belgii, ve Francii a ve Švýcarsku. Uplatňoval všeobecně zdání své zdatnosti a dojem, že je celým svým ustrojením předurčen k službám Mezinárodních Modrobílých a později Světového kongresu.

Hvízdal si Bouřlivé počasí. Představili ho včera předsedovi Světového kongresu, panu G., který projížděl Prahou z Turecka, Moskvy a Bukurešti, a směl se připojit k lidem, kteří dostali pozvání na kávu po obědě do hotelu Alcron. Byl ztělesněním jejího „nenechat se přikrmovat drobty těch šťastnějších“ a „krmím se zásadně jen tím nejlepším“…

Dita nastavovala tvář větru, prožívajíc zase jednu slast nějakého pozvání. Výlet jí nabídl D. E. s patřičným vkusem. Cítila ve tváři vítr. Cuchalo jí to vlasy. Převázala si hlavu červeným šátkem. („Přijeď pro jistotu, aby tě nikdo neviděl.“ D. E. světácky přikývl.) Nemusela se nutit k odhadu, jak dalece bude chtít vzdorovat, kdyby si ji D. E. pletl s děvčaty jako Doriska, Kity nebo Líza, ta najednou, k údivu cele Lublaňské 25, lhostejná ke své tělesnosti.

Než D. E. předjel, nechala se Dita učesat od Toničky a vyzkoušela svoje půvaby na hostinském z jednapadesátky. Naštěstí hostinského žena nebyla doma.

„Mně srdce nevadí. A tobě?“ usmál se D. E.

6

Za hodinu stáli u okna výletního hotýlku, vyzdobeného čerstvými květinami. Jaro přineslo vlhký sníh. V dálce se rýsovaly haldy uhelných a stříbrných dolů. Vzduch voněl jílem.

„Nezapomněla jsi doma říct, že přijdeš pozdě?“

„Zapomněla jsem kvůli tobě lhát.“

Obojživelný automobil, chatrné válečné vozidlo, které mělo k dobru dost, aby to vydalo na tři cesty kolem světa, stálo v prozatímním autoparku.

D. E. jedl za Ditinými zády větrové bonbony. K jeho desateru patřilo nekouřit, neholdovat pití a neponocovat. Jen jeho nejbližší kolegové věděli, jak rád vyspává. Ze spousty hodin, které trávil pro svět nad knihami, probděl většinu v peřinách. Byl v stavu tvářit se ještě k polednímu, že ho šidí na spánku.

„Zůstaneme tu?“ zeptal se.

„Nemám ráda noční kontroly v hotelu,“ odpověděla Dita, jako by jí záleželo na tom tvářit se před D. E. zkušenější.

„Nestraš,“ polekal se D. E. Aby to zakryl, začal si hvízdat židovskou hymnu.

„Možná, že by ses z toho už nedostal.“ Vypouštěla slova ze rtů jako zpěv.

„Rád bych se v tobě vyznal.“

„Není to nikdy, jak se říká.“

Měla mu říci, že je někdy šťastna a neví proč a nešťastna, aniž si to taky uměla vysvětlit? Myslela na to, jak jí bylo třináct a na svou první krev.

D. E. spolkl bonbon. Pohladil jí vlasy. Bříšky prstů jí přejel po tváři. Cítila teplo jeho dlaně.

„Věříš ještě, že děti nosí čáp?“

Sklopila pohled. Podívala se z okna. Měla velké modré oči, trochu smutné nebo nervózní, i když se usmívala svým dospělým úsměvem. Svítil na ni měsíc.

Sedla si na kraj postele. Opřela se zády o hlavy postele. D. E. zůstal na chvíli stát. Přejel bříšky prstů po jejích řasách, po obloučku víček, jak přivírala oči, rtech a koutcích úst. Dita uplatnila na jeho rukou to, co u ní vyhledávaly kočky.

„Je letos hezké jaro,“ řekla.

„Dalo na sebe čekat. Byla dlouhá zima.“

„Nemám ráda dlouhou zimu.“

„Chtěl bych, aby se ti tu líbilo.“

„Vím, že to chceš.“

D. E. mlčel. Bylo to ve vzduchu, nevyslovené, zda je to v jeho silách. A také, nakolik je to v jejích silách. Místo toho řekla: „Když jsem takhle venku v přírodě a vidím nebe, louky a lesy, ležím v jehličí, v trávě nebo mechu, cítím čas jinak. Neutíká mi nikam, rychle, jako bych už neměla nic stihnout. Netrápím se otázkami, proč to všechno je a kam to ubíhá. Jako by všechno mělo jiný, nový, ale ve skutečnosti dávný smysl. Jako by to mohlo trvat. Cítím všechno, co bylo, daleko dozadu, co bude.“

D. E. se usmál.

„Nemáš se čeho bát,“ řekl.

„Nevím,“ řekla.

„Co nevíš?“

„Třeba mně všechno, co je rychlé, vyhovuje. Kdyby to šlo rychle, mohla bych se rozhodnout třeba umřít. Ve stylu, samozřejmě. Ve svých nejlepších šatech. Na nějaké nudistické pláži. Jako když tančíš valčík. Nesměla bych s tím mít práci. Jen jako když jíš rychle třešni a spolkneš i pecku. Ale neboj se, ráda žiju.“

„Vím, že ráda žiješ.“

D. E. se leskly oči. Bylo to skoro mimo ni, to všechno, co naplňovalo její slova, tím silněji, čím tišeji mluvila. Jak hluboko pod kůží může mít někoho, koho pořádně nezná?

Může říct mlčením více, než pověděla slovy?

Překvapilo ji, co řekla, jako by říkala snad něco jiného, než chtěla. Jako by slova měla svůj vlastní život, nezávislý na ní. Nebo jako by zase byla dva lidi, a jedna z nich pozorovala tu druhou. Obě si byly náhle blízko.

„Je to, jako by každé, i to sebemenší místečko jako tenhle pokoj, byl celý svět.“

D. E. ji místo odpovědi pohladil.

Přisedl si k ní.

„Byla jsem si včera koupit šátek. Přišla tam vysoká, hezky oblečená žena s maminkou. Prodavačka se ptala, jestli jim může posloužit. Ano, řekla ta paní. Chtěla bych tady pro maminku klobouk, viď maminko.“

„To bylo všechno?“ zeptal se D. E.

„Snad to bylo všechno. Možná, že už víc není.“

„Vím, co myslíš.“

„To by bylo to nejhezčí, co bys mi mohl odpovědět.“

„Jistě.“

Skoro se bála, že příliš voní mýdlem, jak na to zároveň byla pyšná. Ruka D. E. ji hřála. Položil jí dlaň na čelo. Hladil jí spánky a kořínky vlasů. Pak jí hladil spánky a tváře, pod očima, kolem rtů, rty, hrdlo.

„Je to pravda, když se říká, že život je krásný.“ Přimhouřila oči. Ve skutečnosti to byl první z kluků, který ji hladil. Cítila jeho ruku na spáncích, na rtech, na bradě a na hrdle, jako by ji chránila. Ležela bez hnutí. Pohybovala se jen jeho ruka, prsty, bříška prstů. Cítila pohyb jeho dlaně, bříška prstů, jako by cítila otáčení světa, od zimy k teplu, tichoučký vítr, stále hřejivější – jako by se obrátila zády k zimě a jejího čela a rtů se dotýkalo jaro.

„Mohl bys být rád, že nejsi holka,“ řekla tiše.

Ale myslela na vteřinu i na Herberta Láguse a na ruce Fici Neugeborna, u obloučků nehtů vždycky ještě maličko začerněné. Poddávala se laskání dlaní D. E. jako kočky na šestnáctce, když k nim byla hodná. Ruka D. E. z ní něco snímala a něco naopak přidávala. Jednotlivé vrstvy.

„Noc je nebezpečnější než den.“

„Proč myslíš?“ zeptal se D. E.

„Nevím. Možná, že kvůli tmě.“

„Doufám, že nevěříš v démony.“

„Přicházejí ze severu,“ usmála se Dita.

„Bojíš se tmy?“

„Ne.“

„Hloubky?“

„Taky asi ne, D. E.“

„Čeho se bojíš?“

„Trochu tebe. Dálky. Sebe. Prázdna. Čeho se holky bojí, i když se nebojí.“

„Neměla bys.“

„Asi jako se bojí Tonička dostat se do řečí. Aby si lidi nešeptali, když ji vidí: Podívej, to je ta, co se jí to stalo.“

„Nikdo o nás neví.“

„Víme o sobě my dva. Ty a já.“

„To ano.“

„Kdo už by chtěl být s člověkem, který se všeho bojí?“

Znělo to, jako by kladla otázku sobě samé. Zase ji překvapil její vlastní úsměv, hlas, co říká.

„Uměl bys být vždycky takhle hodný?“

Potom musela odsunout několikrát ruku D. E. spíš nahoru, k svému hrdlu.

„Mám chtivé ruce,“ řekl tiše D. E.

Na to Dita neodpověděla. Oknem sem proudil večer. D. E. ji zase hladil, kdekoli chtěl.

„Nesmíš se mi vysmívat,“ řekla. A když neodpověděl: „A nesmíš mě litovat.“

Pohlédla na měsíc. Visel v horní polovině okna. Hvězdy jasně svítily. D. E. mlčel. Slyšela bušení jeho srdce, jeho dech.

„Nesmíš to dělat, D. E.“

Věděla, že nebude odpovídat, a byla ráda, že mlčel. Viděla v duchu sebe. A jeho vnímala náhle taky jako kus sebe.

„Nemám nikoho, kdo by mě chránil. Jsem jen tak, jak jsem.“

D. E. ji několikrát políbil na spánky a na tváře, ústa a čelo. Měl teplé rty a dlaně, které byly náhle všudypřítomné. Nechala se líbat a hladit, aniž to ještě vracela.

V červnu 1945, hned po válce, jela s dvěma ruskými vojáky džípem. Smáli se na ni, jako by na světě nebyla jediná černá jizva. Pozvali ji do lesního ležení. Zdála se jim dospělejší. Nedalo se říct, že počkali na její ano nebo ne. Seděli na autě, které dopravili Američani po anglických lodích za války do Murmaňska, s nohama ve vřesu. Měla náladu, kdy by chtěl člověk obejmout celý svět. Někdy je problém v tom, že člověk potřebuje v něco věřit.

Pak se oba Rusové o něčem radili a cítila jejich pohled, jako by ji svlékali. Napadlo ji jen, že se připojí k té spoustě děvčat a žen, kterým se stalo, co nechtěly. Seskočila z kapoty a utíkala lesem. Zazníval jí v patách jejich smích. Možná, že měla pravdu, možná, že ne.

V okupovaném Německu prý znásilnili vojáci všech armád přes jeden a půl milionu žen. Narodilo se tři sta tisíc nemanželských dětí. Psali to v novinách. I když to obojí je lepší než jít z vlaku rovnou do komína, není to příjemné, stačí, aby se člověk narodil jako ženská, aby pocítil solidaritu bez ohledu na vinu otců, bratrů nebo manželů a milenců.

A nemohla odehnat, i když to byl jen zlomek myšlenky, co se stalo té krásné české herečce, když se potkala s dvěma ruskými vojáky.

„To nesmíš,“ slyšela znovu svůj hlas. Její hlas zněl zase jinak. Nebyl to už krunýř, který má želva.

„Smím,“ odpovídal D. E. pevně, jako by v tom znělo už všechno. „Ty taky smíš.“

„Ale jen málo. Jen docela málo. Nejsem na to zvyklá. Snad se naučím, abych si zvykla.“

Připadala si náhle jako ostrov, který byl dlouho nedotčen. V jejích velkých modrých očích se sbírala měsíční záře. Měsíc byl zralý, velmi bílý. Její oči, chvílemi ještě netrpělivé a neklidné, změkly. Okno viselo jako obdélník do tmy a ticha. Odněkud ze sousedství se ozval křik dítěte. A potom nastalo nové ticho, z něhož už předchozí dětský křik neodešel.

Mírně pootevřela rty, aniž vyslovila, co jí prošlo spánky, že je to nová zkouška duše, třebaže ji zakouší tělo.

D. E. ji svlékl. Nebránila se už ani v nejmenším. Pak svlékal sebe. Cítila své tělo, bušení srdce, vlhko v očích. Celá se chvěla. Bylo to krásné, nepoznané napětí. Cítila cukání v podbřišku. Po těle jí přeběhl příjemný mráz. Vycházela D. E. vstříc, aby našel, co hledal. A aby vyvážila, v čem mu asi ještě nedovedla vyjít vstříc. Letmo jí prolétla hlavou myšlenka, zda by to mohla dělat, kdyby měla v zádech otce a matku a měla z nich strach, druh úcty a bázně, které to posouvají jinam.

„Lehneš si?“ zeptal se David Egon Huppert.

Vzala si svoje nejlepší prádlo. Pár kraječek se v Praze vždycky dalo sehnat. Věděla předem, s čím D. E. počítá a s čím počítala sama. (Jen trochu se tvářila, že je to náhoda.) Věděla, že D. E. ocení – stejně, jako to bylo u všech známých kluků, kteří šli s děvčaty, jež znala – že je čistá. Byli všichni úzkostlivě čistí. Věděli, co to znamená.

Cítila vůni jeho dechu a těla, vůni svého dechu a těla, rukou, nohou. Vůni nábytku, ložního prádla, bílého vápna na stěnách.

Byla ráda, že D. E. věděl co a jak. Nechtěla myslet na to, co bylo s D. E. předtím, kolik měl přítelkyň. Byla teď na jejich místě a tím se to rušilo, i když to současně zůstávalo. Nebo ne? (Jednou se D. E. zmiňoval o Lindě v souvislosti, která zdůrazňovala jejich nepokrevní spojení s ozvěnou ještě jiné souvislosti, která zahrnula Lindu a jeho otce a která je místo spojení trvale rozdělila. Bylo v tom jistě hodně předsudků a ještě něco jiného.)

„Jsem takhle poprvé v životě, Davide.“

„Vážně?“

„S nikým jsem ještě nebyla.“

Políbil ji na ústa.

„Nebojím se,“ šeptala. „Jen trochu.“

„Nemusíš.“

„Je to hezký strach. Nikdy jsem se ještě tak hezky nebála. Je to jen všecko strašně rychlé.“

Cítil, jak se chvěla. Měl dojem, jako by to byla její tajná síla, která ho k ní přitahovala. Jako by její slabost znamenala opak. Ale neřekl, že nemůže už čekat ani mluvit.

„Nechci už být sama,“ šeptala. „Nechci, aby se mně v noci zdálo o věcech, které nemám, a abych se probouzela zpocená. Nechci být jako lidi, kteří jsou dávno mrtví, i když ještě žijí.“

A nechtěla myslet na ty, kteří nejsou v žádném případě živí.

„Nejsi sama,“ odpovídal jí.

„A neříkej taky, že jsem dobrá jen na tohle, Davide. Neříkej to nikdy.“

Šeptali si na vzdálenost několika centimetrů. Pohladila ho po zádech. Říkal jí znovu, že se nemusí bát, že bude všechno v pořádku. Objal ji a proběhlo jí hlavou, jak se na ženském baráku v Auschwitz-Birkenau objímaly, aby se zahřály. Mohly si odevzdat svoje živočišné teplo, jiné neměly. Přitiskla se k němu. Slyšela za oknem vítr, který přinášel oblevu.

„Všechno taje,“ šeptala.

Nerozuměl jí.

„Je to, jako bys mě vzal někam, kam jsem už dávno chtěla, Davide.“

Cítila, jak se jí točí hlava, jako by z ní unikalo vědomí a nahrazovalo je docela jiné. Cítila jeho pevnou, napjatou kůži, pod kterou vnímala jeho svaly. Nebylo vidět, jak je silný, dokud byl oblečený. Ležel vedle ní bokem a otočil si ji k sobě. Dělala všechno, jak si přál.

„Ne, ne, Davide,“ šeptala a obsahovalo to už jenom souhlas. Dotýkala se i šeptem jeho těla. A ještě později zmlkla a prohnula se bolestí. Cítila svou krev, jak jí proudila v žilách, blízko pod kůží, jako ponorná řeka, jako by se nalévala, jako se nalévají na jaře stromy nebo květiny. Slyšela vítr, jen přeryv, a zahlédla štěrbinu v okně, kterou vháněl do místnosti jaro. Snažila se zhluboka nabrat dech, ale nemohla vydechnout. Strhávalo ji to jako povodeň. Přijala jeho tělo do svého těla, jako by to byl chléb a jako by hynula hlady. Otevřel ji svým tělem, jak jen muž může otevřít ženu. D. E. se přiblížil hluboko. Chtěla se odtáhnout, ale držel ji pevně. Prohnula se mu vstříc, jako by jí projel šíp, který ji přitáhl.

„Davide,“ šeptala a chvěla se a její hlas se také chvěl. „Můj miláčku.“ V jejím hlase znělo, co ještě neslyšela.

„Miláčku,“ opakovala a pořád se chvěla. „Ještě jsem to nikdy nikomu neříkala.“

Postřehla jenom, jak se mu pootevřely rty, ale nic neslyšela. Přehlušovalo to v ní hučení krve. Vítr venku. Měsíční paprsky, které na ni dopadaly. Jeho hluboký dech.

Věděla, co pro ni už do konce jejích dnů bude znamenat úplněk.

A potom šeptala: „Nemusíš se mi omlouvat, Davide. Nemám ti co promíjet. Ani sobě nemám co prominout.“

Bylo to jako ještě nevyvolaná fotografie, která se vyloupla ze tmy a která ji najednou, na jediný pohled, odhalila neohraničené, jen tušené věci, které proměňují tmu na světlo, změkčují obrysy skal, a člověk vidí, co neviděl nikdy předtím. Jako by všechno náhle dostalo novou podobu, nejenom smysl. Bylo to jako odměna každému, kdo odevzdá, co má, jen jednou, a kdy dát je totéž co dostat.

Zaslechla zpětně svůj výkřik, hrdelní hlas, kousek bolesti nebo úžasu, jako by se jí zachytily v hrdle jako v propasti, po které hlas klouže jako vzlyk; pološílená radost, neslyšný třesk, zlomek vteřiny, kdy se její hlas zlomil. Připadlo jí to jako ozvěna, jako by měla nějaký sladký epileptický záchvat. To, čím život začíná, nebo čím končí?

A pak se usmívala. Cítila plnost, která vystřídala prázdnotu. Jak se to obojí proměňuje v běloučkou sladkost.

Připomenulo jí to Andyho Leboviče, který tomu byl blízko a říkal, že člověk, který umírá, pociťuje tu poslední vteřinu sladké, skoro závratné, ale úžasně klidné víření, blízké mdlobám, lítosti nebo spánku, jako by život byl vzduch, který z něj uniká jako z klesajícího balonu. Bolest, z které je lehkost a tíže, která se rozplývá jako dech. Okamžik, kdy umírat se zdá snadné.

Kdy se pasažérovi v balonovém koši ztrácí hranice mezi klesat nebo stoupat? Kdy člověk odpustí a polituje i svého nejúhlavnějšího nebo nejzarytějšího nepřítele?

Kdy se život na nejtenčí hranici mezi být a nebýt dotkne něčeho, co živí ještě neznají.

Teď věděla, že tenkrát Andy, když jim to se smíchem líčil, jak umíral, nelhal.

D. E. ji líbal. Otíral jí tváře a oči dlaní. Říkal jí věci, které jí ještě nikdy nikdo neříkal.

Přála si, aby byl vedle ní šťasten, jak ještě nikdo nikdy nebyl. A věděla, že v ozvěně toho bude také šťastna, jak ještě nikdy nebyla. Přála si, aby se jí zeptal, jestli by chtěla umřít, aby mohl být šťasten, a věděla, jak by mu odpověděla. Nebo aby se jí zeptal, jestli je jí dobře, a potvrdila by mu to přivřením očí, políbením, maličkým přitakáním hlavou. Nějakým signálem, srozumitelným jen mezi nimi.

Slyšela hlas stínů, hlas hlasu, hlas toho, co není, a toho, co je. Cítila, co ji oslepilo a ohlušilo, zbavilo všech smyslů tím, že je zestonásobilo, a to, co ji oslepilo, viděla. Dívaly se na ni oči stínů, stíny očí. Snad zešílela. Nikdo to nepoznal. Cítila prostor i těsnost. Život, který se obnovuje. Jako by měla dvě historie, nejenom dvě těla, jak si myslela ještě včera v noci, sama se sebou, dvě já. Nechala obě žít vedle sebe. Jistě se teď domluví. Jako by se zbavila přítěže, prachu, smetí, nějakých nepotřebných vnitřností.

Zaslechla za oknem nějaké noční ptáky.

Závan teplého větru.

Měsíční koule byla na svém místě.

Dívala se na záclony a na strop a cítila mír a pohnutí, které bylo mimo to, čeho se mohla dotknout. Bylo to mimo přítomnost nebo minulost nebo budoucnost. A bylo to současně s nimi spojené. Cítila se najednou větší než to trojí a všechen čas, který byl nebo který přijde, spojena se vším.

Mohla být ptákem na obloze, vanutím větru, měsíčním paprskem.

Cítila v sobě tichoučké síly, které jí připomínaly to ženské, čeho se ještě včera bála a jimiž se člověk napojuje na stromy, na skály a na moře, na celý vesmír. Bylo to hlubší než svědomí. Starší než tma za oknem. Prudší než všechny vody, směřující do oceánů. Mělo to jen vzdálenou spojitost s její nejstarší zkušeností. Cítila na stehnech teplo, potůček krve, své tělo, jeho tělo, sílu z jeho těla. (Už dost drobků z hostin těch druhých, doslova nebo obrazně. Konec, jehož matkou i otcem je začátek, a začátek, jehož sestrami a bratry je konec. Hostina pro ni, s ní. Obřad. Ano.)

„Už to vím, Davide,“ řekla.

A pak: „Vím, kdo jsem. A vím, že jsem. Není to bolest. Je to krása. Všechno bude od téhle chvíle jiné. Je mi jedno, co se mnou bylo.“

„Nikdo nechceme nic zmeškat,“ řekl tiše D. E.

„Je to krásné. Jen trochu to bolí.“

7

Ale za chvíli pocítila něco jako pomalý odliv. Bylo skoro půl deváté. Myslela odlehle – jako by snad i za někoho jiného nebo jako by v ní byly dva mozky – na některé vlastnosti D. E., s nimiž by se asi jen nerada smiřovala. Byla to jen letmá myšlenka, snad jen kontrola jiné myšlenky. Nebo to, čemu říkal Andy Lebovič „můj spolehlivý zvířecí instinkt“, Herbert Lágus rozum a Neugeborn pravda. Co lidi spojuje i odděluje. Tak jako myslela prve na D. E. jako na součást sebe samé, teď se to obrátilo. Kluk a holka, holka a kluk. Byla příjemně unavena. Nebude si nic kazit. Naslouchá příliš často Britě, Líze a Toničce, všemu, co je pro ty druhé „chtěné nebo nechtěné“, započítává mezi „své“ zkušenosti i ty, které nejsou její. Nejsem ani Líza Vágnerová ani Doriska Levitová. Třeba by ani nechtěla, aby se vrátila jako to pradávné žebro do cizího těla. Myslela na sebe jako na možnou část života D. E. Na to, jak lidi, kteří se jen znají a něčím přitahují, aniž se možná znali tak dobře, najednou vstoupí do života toho druhého a jak před nimi vyvstanou nové otázky, aniž se tím zrušily ty staré a aniž by si to chtěli připouštět. Čím je možná její zkušenost jedinečná a vyvrátí všechny odlišné zkušenosti těch druhých. Mohla se přece dovolávat svého příslovečného štěstí. Proč ne?

Přála si, aby se jí D. E. zase dotýkal. Nemohla se toho nabažit. A aby si všiml, i ve tmě, krvavých skvrn na prostěradle. (Mluvit o tom by jí připadalo trapné.) Ale nechtěla, aby rozsvěcel. Měsíc byl ještě nízko. Zdál se veliký. Mají celý večer a celou noc ještě před sebou. Chtěla, aby D. E. dělal některé věci a nemusela myslet na ty druhé. Nechce toho hned napoprvé moc, když chce všechno? Usmívala se v duchu.

D. E. jí podal ručník, aby se otřela.

„Mají tu hezké ručníky,“ řekla.

Otřela se. Taky se otřel.

„Jo,“ přisvědčil D. E.

Líbilo se jí tělo D. E. Jeho hlava, vlasy. Nos, oči. Ruce. Svaly.

Přála si, aby se stejně tak zamlouvalo D. E. její tělo, hlava, vlasy, nos, oči, ruce. Nohy. Břicho. Zbytek těla.

Včetně skvrn na prostěradle. Hezky voněl. Přála si, aby její kůže taky voněla.

„Dovedu si představit děvčata na celém světě, jak se na tebe smějí a možná ve stejnou chvíli,“ řekla.

Nebe bylo krásné. Byla to mladá tma, těžká i lehká jako ležící žena, protkaná stříbrem a dechem mnoha jen tušených odstínů, modré, tmavozelené, černé. Hvězdy pluly tichem jako vzdálené vzdušné koráby, plné stříbrného ohně, jimiž se jedna věčnost posouvala k druhé, druhá k třetí, donekonečna, které si neuměla a najednou už ani nepotřebovala vysvětlit. Představa blízkosti a vzdálenosti jí náhle splývala. Bylo to, jako by se před ní rozhrnula opona mezi tmou a životem jinak, než to už znala.

Zdálo se jí, že ji odněkud zdálky volá maminka: Dito! A Brita a Líza a Tonička: Dito… Možná, že volám sama sebe, myslela si. Abych se přivedla zpátky a nezabíhala někam, kam ani nechci, nemusím a nepotřebuju, jen proto, že jsem, jaká jsem.

Budovy hostince a obrysy zahrady a plotů vypadaly jako starý zámek, povlečené šerem.

„Nevěděla jsem, že se člověk může dotknout nesmrtelnosti, aniž hnul prstem,“ usmála se Dita.

„Tak daleko bych nešel,“ řekl D. E.

„Šla bych ještě dál,“ řekla Dita.

„Nemyslím na nesmrtelnost.“

„Dala bych za to hodně, kdybych věděla, na co myslíš.“

„Na tebe.“

„A na sebe.“

„Na tebe a na sebe,“ přisvědčil.

„Také myslím na tebe a na sebe.“

„Tak vidíš.“

„Vidím, slyším, cítím. Vnímám, šílím.“

„To nemusíš.“

„Nezáleží to na mně.“

„Dával jsem pozor,“ řekl opatrně D. E. Nebyl si jist, že jí rozuměl.

V jednom z pokojů na chodbě se otevřely dveře. Bylo slyšet, co hrají: Duben v Portugalsku. Za chvíli se zas dveře zavřely. Melodie se ztratila.

Skvrny na měsíci vypadaly jako propasti a moře, bílé pouště a stříbrné skály. Myslela na moře. Nevěděla proč. Měsíc se podobal perlové krajině, jako by obloha vytékala z nějaké jiné oblohy, která ležela ještě hluboko nad ní nebo vedle ní, a také hvězdy okolo měsíce vypadaly jako perly. Chvílemi se zdál měsíc skoro narudlý. Kladla si otázku, zda se z ní stal někdo jiný, než kdo byla před hodinou.

„Ještě jsem nikdy neviděla moře.“

D. E. se na ni tázavě podíval.

„Myslíš si, Davide, že jsem blázen, když jsem ti neřekla nic předem?“ Napadlo ji, že některá děvčata se styděla za to, že už to měla za sebou, když pak šla s někým jiným, a jiná se naopak styděla za to, že ještě nebyla s nikým předtím. Usmála se, aniž si D. E. mohl její úsměv vysvětlit.

D. E. ani teď neodpovídal. Ztratil jistotu, co přesně chtěla. S čím si ho spojovala, kromě toho, čím se právě propojili. Viděla se s ním v duchu někde u břehu jednoho z moří, kam se možná dostane během své počínající kariéry? Nebo se na to dívala jako na jeden z možných sportovních výkonů, pro který s ním mohla a nemusela počítat?

Třídil si svoje dojmy v tutéž chvíli, kdy si Dita Saxová třídila ty svoje. To, co prve řekla, že je tu možná i za svoji matku, za obě babičky, za mnoho žen, o kterých věděla, i za ty, jež nikdy nepotkala, aby si vybrala svou radost i za ně, ho přimělo k tomu, aby radši mlčel.

„Třeba jsme oba blázni,“ řekl.

„Čas provádí podivné věci.“

„Jak to myslíš?“

„S tím, co se stalo, stane a ještě má stát.“

„Některé věci jsou zřetelnější spíš z odstupu. Navzdory tomu všemu.“

„Jak to myslíš ty?“

„Jak chceš, miláčku.“

„Jak chci,“ vzdychla. „Nikdo mi ještě neříkal miláčku. Sama jsem to nikomu neříkala. Jsi první.“

„Miláčku.“

„Miláčku.“

„Miláčku. Je to nádherné slovíčko.“

Slyšel v tom tíhu i slast.

„Teď v tuhle chvíli, v tuhle hodinu, na téhle cestě, pro mě skončila válka.“

„Naštěstí skončila už dávno.“

„Ne tak dávno.“

„Doufám, že nezačne nová.“

Mluvila o válce jen proto, že cítila a vnímala mír? O dálce, protože vychutnávala v tu chvíli blízkost, jakou ještě neochutnala? A čemu, co je a co bude, možná ještě nerozuměla? Byla to první energie, kterou v ní neprobudila válka? Vnímala přítomnost kluka vedle svého nahého těla, s duší, do které ústily několikery dokořán rozevřené dveře. Všechny mýty o mužích a ženách. Vybavila si, co řekla Británie: „Když se probudíš na své narozeniny, cítíš se o rok starší, a ztratit panenství z tebe ještě neudělá ženu.“ Podle Bohorodičky veškeré přátelství mezi klukem a holkou buď skončí ve chvíli, kdy obcují, nebo „naopak pouze a výhradně jen tím může začít něco trvalejšího“. Mluvily o mýtech. Jak snadno, například, otěhotní kojící maminka. A o jiných, jako že třeba Hitler ani nevěděl o tom, co se děje v Auschwitz-Birkenau. Proboha, nebude přece uvažovat tady a teď, v posteli, nahá, že každý strojvůdce za války musel vědět, kam míří vlaky, když jel na východ, a koho veze, do posledního bejbátka. To by si musela opravdu myslet, že je šílená. Ale proč by měla nějakému neznámému podleskému strojvůdci vyčítat, že je slepý k tomu, co se kolem něho děje, když je ze stejného těsta? Vyvolalo to v ní najednou pitomé německé slovo, složené ze dvou. Unwertes Leben. Neužitečný život.

Ležela bez hnutí. Slyšela se, jak vdechuje a vydechuje. Cítila pohyb jeho dlaně, otáčení světa od světla do tmy, neviditelně se vzdalující slunce. Popud, který přiměl její tělo, aby podstoupilo svou první zkušenost, počátek všech věcí, které teprve přijdou a na které byla ještě mladá. Nevyžadovalo to nějakou mimořádnou moudrost, vědět, že všechno má svůj čas, jak se praví v biblických moudrostech. Nemyslela poprvé na to, jak ostatní holky hledají a nacházejí své lásky, a všechno, co s tím souvisí. Ztratí to opar tajemství nebo záhady a přijde jim to snadnější, když kapánek zestárnou. Přála si získat si úctu nebo to obojí ze strany muže, mužů, stejně tak jako žen, a zbavit se hrůzy z odhalení, že je na samém začátku, navzdory všemu, jako by doopravdy měla nějaké nesdělené tajemství, které svádí do jednoho společenství těla všech ženských, co jich na světě je, a vytváří z nich jedno obrovité ženské tělo, úrodnou polovinu lidstva.

Vnímala tělo D. E. vedle sebe, jak odpočíval, aniž možná tušil, o čem uvažovala. Podle něho měla také maličko odpočívat. Viděla sama sebe. Cítila, jak od ní odešla sebelítost a všechno, co ji plnilo bázní, a současně objevila radost, za kterou si holka platí nebezpečím otěhotnět. Je možné, že žena vnímá své ženství ve zlomku jediné vteřiny silněji než muž za celý život, i kdyby měl jako král David tisíc žen? Na rtech se jí objevil úsměv. Cítila obohacení, které přichází s tím, co holka dává, protože dáváním zároveň bere. Odhalovala v sobě divokost i mírnost, přítomnost krve a dechu, který se mísil s dechem D. E., a naopak, přitlumenou pýchu zdárného lovu. Byli oba lovci. Vnímala svou vzdornost i oddanost, jak je ještě předtím nepocítila. Uznalost a přesvědčení a stejnorodost, nějaké nové příbuzenství, které vzniká mezi milenci. Odložila všechno dívčí, co bylo dětské, a oblékla se do toho dívčího, co je už dospělé. Co může vzniknout jen mezi mužem a ženou tou vteřinou, kterou se stávají milenci. Nemohla odhadnout, kolik to obsahuje družnosti.

Byly to mlhavé myšlenky, v kterých se ztrácela jako v hustém křoví svého vnitřního světa a jež zůstávaly obestřeny mlhou, i když si chtěla myslet, že ze svého bludiště už vyšla.

Vítr za oknem nabýval na síle. Bylo příjemné to sledovat zevnitř. Znovu vychutnala zvuk a vůni a svěžest větru, dech jara, přicházející noci.

„Možná,“ řekl D. E. „Nevím. Těžko říct.“

Nevěděla už, k čemu to platí.

„Jsem mlsná a vybíravá,“ řekla. „Chtěla bych, aby tak jako teď to bylo co nejdéle.“

„Jsme asi oba vybíraví a mlsní,“ usmál se D. E. Pohlédl na svoje tělo vedle jejího těla.

Viděla, že se přehlédl celý. Nevynechal nic.

Vypadal spokojeně. Věděl, co to pro ni znamenalo zůstat vedle něho nahá. Dovedl si spočítat, co tím chtěla povědět.

„Někdy stačí, abys věděl, že je vedle tebe někdo, kdo tomu všemu rozumí, a nepotřebuješ ani slovo,“ řekla.

„Ne,“ potvrdil. „Vlastně ano.“

„Co je krásné, je mravné.“

„Jak to myslíš?“

„Je krásné být nahá. Je krásné, že jsi vedle mě nahý. Nahé rovná se krásné a krásné rovná se mravné.“

Začala mu vyprávět, jak některá z děvčat, s nimiž byla ve čtyřiačtyřicátém roce v Polsku, odjela to léto k Ledovému moři. Bylo to, jako by se s nimi tady odtud, už dodatečně, nějakým naruby obráceným způsobem, chtěla o něco rozdělit. (Jsem jako Andy, pomyslela si.)

„Byla jsem na tom nakonec vždycky lepší než ti, kterým jsem na začátku záviděla.“ Taky se tehdy naučila nikoho nepřeceňovat ani nepodceňovat. A že člověk má být schopen odvolat některé hodnoty, které platily včera, a vystřídat je tím, co to znamená dneska, stejně jako to zase, se změnou okolností, bude nutné udělat zítra.

Myslela zároveň na holky, které nechápaly, proč si jich už zítra kluci, s nimiž včera byly, nevšímají. Proč jimi někdo opovrhuje právě proto, že dostal, oč tolik stál? Ale možná, že na to měla zkreslený pohled, protože to viděla jako děvče. Neviděla to jako kluk. Co když v některých případech je to obráceně?

„Já přece vím, Dito.“ Měl v hlase odmítnutí. Dával najevo, o čem by se raději nebavil. Proto sem přece nepřišli.

„Ne,“ řekla. „To, že nikdo neví, koho bude potřebovat a kdo ho může vytáhnout z bryndy. A které jsou ty nejdůležitější věci v životě, jako přátelství, zdraví, jídlo, občas nějaké peníze, alespoň na to nejnutnější. Co bude zítra. Smysl toho všeho. Asi to nemůže být jen bez přestávky radost.“ Pro sebe si dodala, že by to neměla být ani barvoslepost. Je to pravda i teď, že život není to, co chceme, ale to, co máme.

Všechno se v ní zase usmálo. Minula už cíl, k němuž běžela, a utíkala omylem dál? D. E. se na ni díval. „Souhlasím, nahé je krásné.“ Chvíli čekal. Pokračovala: „Říkalo se, že ty holky mají štěstí a budou v nějakých komandech rybářů. Byla to vybraná děvčata. Ta nejhezčí a nejsilnější. Prošly prohlídkou. Byly zdravé.“

Pletly v místní továrně sítě z ženských vlasů. Dokázaly z toho dělat divy. Dětské oblečky do německých sirotčinců a domovů mládeže, izolaci do německých vojenských baráků a koncových stěn v elektrických pecích. Vyráběly biče na koně, na psy a pro krotitele lvů a tygrů a jiných šelem z cirkusu Busch. Samozřejmě bičíky pro aufséherky SS. Prošívané pokrývky, spací pytle a lana a kombinézy pro posádky ponorek.

Pár těch holek mělo ještě dlouhé vlasy, když přijely do Birkenau. Němci si potrpěli na to, aby se jim nacpalo do matrací a do polštářů co nejvíc plavých vlasů. To bylo možné jen z vlasů těch živých, protože po zplynování měly všechny vlasy jednostejnou vyšisovanou barvu. Asi se jim líp spalo. Jiní dávali přednost dětským vláskům. Černým, zrzavým, kučeravým, protože dětské vlasy jsou jemnější, měkčí. Ještě jiní vyžadovali „Židovskou směs“.

D. E. se smířil. Odpočíval. Říkala mu, co ještě nikomu neřekla. Ale proč tady a teď? Napadlo ho, co z ní neznal, a co možná nezná ani teď. Byla pěkná. Krásné zdravé tělo, dlouhé vlasy, hladká pevná pleť. Byla krásná.

„Dovedu si představit, jak jsi vypadala bez vlasů. Asi jako ta dohola ostříhaná herečka v operetě Die Fledermaus, co hraje a zpívá jako mužský.“

„Princ Orlofsky?“

„Přesně.“

Aby ji doplnil, řekl ještě: „Byl jsem s klukem, který pracoval v dílně, kde se dělaly korzety z kostí, které jim vozili do dílny v Auschwitz-Birkenau z krematoria číslo 2. Kdoví kdo se teď nosí na jarní bály v takové šněrovačce? Někde jsem slyšel, že to byly taky korzety pro německé válečné invalidy.“

„Myslíš, že by vzali za vděk korzetem z židovských kostí?“

„To vlastně taky pochybuju. Ačkoli u Němců nikdy nevíš.“

„Jak bys tohle vykládal, kdyby vedle tebe ležela nějaká jiná holka, která o tom nemá potuchy?“

„Nevykládal bych jí to.“

„To není přesně, co bych ráda slyšela, Davide.“

„Vím, co bys ráda slyšela,“ usmál se D. E.

Vzal ji kolem krku. Políbil ji. „Máš pěkné vlásky. Měli by z tebe radost. Sítě, vycpávky a podšívky do zimních kabátků a možná všechny kosti do šněrovaček.“

„Musela jsem chodit dvakrát měsíčně na Odvšivovací stanici na dezinfekci, ještě než tam začala pracovat Líza Vágnerová. Pak jsem vyfasovala lepší šaty. Musely jsme si mýt hlavu směsí nějakého lyzolu nebo dehtu. Strašně to páchlo. Ještě hůř to pálilo. Dovedeš si představit kde nejvíc. Za to sis byl jistý, že tě odvšivili.“

„Pěstoval jsem si taky bleší cirkus.“

„Mohla bych ti napříště sestavit program.“

„Díky. Vím, že máš umělecké sklony.“

„Divil by ses, kdybych ti řekla, jaké mám nejrůznější vlohy.“

„Je to rozdíl mít čistou postel?“

„Proč je to na začátku i na konci vždycky postel?“

„To by ses mohla rovnou ptát, proč stvořil pánbůh jako první, co zrovna tenkrát stvořil. To už si přesně nepamatuju. Věděl bych spíš, jak ho zastupovat, kdyby si někdo chtěl jeho patenty přivlastnit.“

„To už jsi pomalu jako Avi Fišer.“

„Myslíš, že se rouhám?“

„To by mně nevadilo, že se rouháš. Rouhat se je krásné.“

„A proto mravné, ne?“ Nevěděl, že pracovala s Lízou v Odvšivovací stanici.

„Bylo to daleko od našeho baráku. Byl jsem v cikánském lágru, na baráku číslo 21. Vedle byli rabíni. Myslím tisíc rabínů nebo rabínů a kantorů. Večer si prozpěvovali. Než na ně pustili psy, ovšem. Ty nejhezčí hebrejské písně. Sóla.“

„Cikánský lágr byl blízko ženského lágru. Kde byl barák číslo 21?“

„Mám ti nakreslit mapu? To bych musel rozsvítit.“

„To nemusíš.“

„Pracovala jsi v některých z těch továren na zpracování vlasů?“

Usmála se. „Ne. Vyhýbám se, pokud možno, práci. I když znám od Munka celou sbírku průpovídek, proč má člověk pracovat, aby nevypadal sám před sebou, jako že krade.“

„Arbeit macht frei,“ řekl David Egon Huppert. „Kraft durch Freude. Jedem das Seine. Eine Laus, dein Tod. Sleduješ to, jak jsem se naučil německy?“

„Nosila jsem taky kamení pro staveniště Buna Werke. Tam a zase nazpět. Jako ten blázen, co zavazoval uzly a pak je zas rozvazoval. Měla jsem strach, aby mě neposlali na práci do mydlárny nebo na výrobu svíček. Víš, z jakého loje nebo tuku se to vyrábělo? Nebo sbírat tuk do sudů. Nemohla jsem si zvyknout na myšlenku, že babička Olga je v kostce mýdla nebo svíčce.“

Ještě řekla, jakoby pro sebe: „Jedna moje kamarádka to dělala. V továrně někde u Danzigu. Patřili pod říšské ministerstvo průmyslu. Přidělili je k nějaké farmaceutické firmě, která zkoušela svoje výrobky v táboře. Nemuseli se bát nečekaných následků. Měla příslušnou kvalifikaci. Viděla, jak se předhánějí různé firmy o zakázky a možnosti. Topf a synové v Erfurtu zvítězili v soutěži topenářů a dostali největší zakázku pro pece do krematorií. Brožura zaručovala, že jejich pece spálí až pět set těl za hodinu.“

„Vidím, že sis odnesla z Německa a okupovaných území předsudky. Nemáš ráda Stille Nacht, heilige Nacht? Nevěříš, že v Dachau u Mnichova obyvatelstvo nevidělo víc než deset roků za zeď přes ulici, že tam je koncentráček pro Židy a ne-Židy, jako například katolíky, protestanty, svědky Jehovovy a podobné denominace? Ty bys snad chtěla, aby seděli potmě, když jim nálet na Drážďany rozbil elektrárnu?“

D. E. se smál. Také tím jí připomenul Andyho. Bylo jí to příjemné, a byl jí tím blíž, že se tomu dokázal smát.

„Záviděla jsem holkám, které vyráběly přijatelné parfémy a vodičky po holení. Kdyby člověk nevěděl, z čeho se to dělá, asi by ses nad tím nepozastavil. Bylo to pro Němky ve vnitrozemí. Vojákům to nepřišlo. Jeden feldvébl tam kradl jako straka. Bral si vzor ze Sturmmanna Zugschwerta. Stál s puškou u vchodu do ženské sprchy. Posmíval se holkám, když se styděly. Pamatuju se na dvě holky, dvojčata, na kterých dělal doktor srovnávací pokusy, jak reagujou na různé bakterie nebo nákazu. Slyšela jsem, že ho zastřelili, ne pro jeho experimenty, ale že kradl dvojčatům zlaté stoličky. Ten feldvébl posílal voňavky ženě, matce a babičce. Nakonec sis zvykl na všecko.“

Oknem proudilo dovnitř tmavomodré nebe, posázené hvězdami. Večer byl světlý a vonný. V pokoji byl klid. Bylo slyšet oheň v kamnech.

„Hezky nám tu zatopili,“ řekla Dita.

„Zařídil jsem to předem.“

„Díky.“

„Člověk nesmí být úzkoprsý.“

„To myslíš na mě?“

„Ne, všeobecně.“

Ještě řekl: „Dovedu si to představit. Obracím si to všechno naruby. Myslím, že za sebe už jsem s tím hotov. Hodil jsem to za hlavu. Vím, že to bylo. Byla by chyba se obelhávat nebo se nutit zapomenout. Ale je to pro mě včera. Svět jde svou cestou. Taky jsem si je chtěl všechny pamatovat. Podle tváře, očí, vlasů nebo hlasu. Mateřského znamínka. Vryl jsem si do paměti ty nejsurovější. A víš co? Už mě nezajímají. Potkat je, nevšimnul bych si jich. Kašlu na ně. Jsme už taky dál. Možná ještě dál, než si myslíš. Co se světem, který se dívá víc dozadu než dopředu? Nebo který je vzhůru nohama.“

Dal najevo, k jaké části světa hodlá příslušet.

„Jak říkají rabíni, Davide: Kdo je milosrdný ke krutým, bude krutý k milosrdným.“

„Rabíni mě teprve budou muset přesvědčit, že mají pravdu.“

„Možná, že mě taky, Davide.“

„Jasně. A zapovídá se mít soucit s bláznem.“

„Proč o tom nechceš mluvit?“

„Protože je hřích o tom mluvit, když jsi nahá. Třeba se za to stydím. Mám takovou povahu. Chci vidět před sebe, ne za sebe. Co já vím?“

„Stydíme se možná všichni.“

„Nahá jsi krásná,“ řekl D. E.

„Děkuju. Jsi taky krásný.“

„Dovol, abych pochyboval.“

„Nepochybuj.“

D. E. ještě dodal k tomu, co jí leželo v hlavě: „Nebaví mě patlat se v tom.“

„Myslíš, že mě to baví?“

Řekla: „Jsi silný.“

„Hodil jsem toho za hlavu asi o něco víc než ty. Nejsem sám.“

Nemusel vysvětlovat. Mohla si to představit. Připadalo mu to jako bít prutem do vzduchu. Na tom, co se stalo, se nedalo změnit nic. I kdyby to vyslovil nebo psal velkými písmeny. Na večírku jí říkal o knize, kterou čte: Nové hranice rozumu. Cítil její teplo. Zdálo se mu, že se zachvěla.

„Jak je ti?“ zeptal se.

„Dobře.“

Políbil ji. Napadlo ji, že když ji líbá, nemůže mluvit. Chtěl to? Chtěla to ona?

„Jsem asi zkažená,“ řekla. „Naruby, myslím. Ve všem mi něco chybí. Přála bych si být alespoň z poloviny tak spokojená, jak vypadám, a stačilo by mi z desetiny, jak mě vidí ti druzí.“

Odlehčovalo to, že byli nazí. Znělo i neznělo to jako rouhání.

D. E. se nehodlal ponořit do větších hloubek, z kterých k ní měl dál. Hladil ji, většinou na bocích a po ramenech a pažích, na prsou, velice jemně, jako by stíral rozdíl mezi všeobecnými částmi těla a jeho choulostivějšími zákoutími.

„Říká se, že falešní proroci jsou v pekle na rozštípání, zatímco překupníci úřadů se škvaří jen v rozteklé smůle. Nevěřící a kati leží v ohnivých hrobkách.“ Bylo znát, že přinejmenším nakoukl do Danteho.

Protáhla se. Vypadala dobře. Přinejmenším jako včera. Se svěží, zrůžovělou pletí jako broskev, s úsměvem ve svém dlouhém obličeji se spokojenýma hlubokýma očima. D. E. byl rád, že se to posunulo. Viděla, že čtou stejné knížky.

„Nejhůř se prý trestá zrada pohostinství,“ oplatila mu. „Dám si pozor, abych se nespálila o led.“

Nemuseli si vyměňovat citáty.

Pokud šlo o minulost, byli na jedné lodi. Nebylo jisté, zda plují stejným směrem. Myslela na to, čím jsou slova krásná, protože myslela i na opak. Přizpůsobovala slova sobě nebo sebe slovům?

Nevyháněl ze svého hlasu pozvání.

Neřekla, jen si to myslela, že Němci, když vidí obrázky ruin, mají za to, že je to Berlín, Drážďany, Hamburk po náletech, a Drážďany a Birkenau jsou z jednoho hrnce. Jistě, to obojí naplánovaly, provedly a posvětily lidské ruce, mozky, srdce. Očekávají, že se za pár let zapomene, kdo začal válku? Kde jsou dneska ti slavní vynálezci cyklonu B, aby – pokud nezabíjí hmyz – zabil dva tisíce lidí za méně než třicet minut s nákladem pěti feniků na tělo? Co vynalézají teď? Lepší auta Mercedes-Benz nebo BMW?

Je to směšné, myslela si. Kdo už dokáže zapomínat více a rychleji než já?

„Munk mi na večírku vyprávěl o čínské opeře, v které jednomu princovi zabili tatínka. Najal si dva sluhy, kteří měli jedinou povinnost: připomenout mu každé ráno, jakmile se probudí, kdo mu zabil tatínka.“

„Doufám, že si najal jiné dva sluhy na dobrou noc.“

„Mám ráda, když jsi tak cynický.“

„Nejsem cynický. Jsi sama sobě takovou princeznou?“

„Možná.“

„Ohlížíš se dva roky dozadu, Dito. Zkus to obrátit.“

Dita se usmála: „Dva roky? Sto let opravdu, Davide.“

V očích jí svítila fantazie, hravost i vážnost, kombinace mnoha fantazií. Našla si někoho, komu se může vyzpovídat, aby to nevypadalo ani jako stížnost, ani jako zpověď? Nepřipouštěla, co za to zaplatila? Nebyla tu přece jako kurva, ale s klukem, kterého si vybrala po zdlouhavém zkoumání, kdo je kdo a kdo se možná narodil pro ni. Vychutnávala společnost kluka. Vybral si také ji. Vybrali se vzájemně. Poprvé cítila příjemné sousedství nahého těla. Tu část přirozenosti, kterou doplňuje tělo. Dávalo to všemu novou chuť, i když mluvila o těch starých, nejstarších záležitostech, aby je pohřbila spíš, než vyvolávala na povrch. Slyšela v každém slově nové významy, které tam včera ještě nebyly. Ptala se dechem, hlasem, pohledem, doteky a tím, jak přijímala doteky D. E. Co je to láska? Nebo kousek, díl, část, zlomek lásky? Zárodek lásky? Nevěděla? Voda, voda, samá voda? Přihořívá? Věděla, za sebe, když ne za D. E., že přihořívá. Jak říkají holky, nepozná se to předtím, jen potom. Její potom je teď. Vybral pro ni dobré místo. Nebyl to nejdražší, ale slušný hotýlek. Krajinou provoněl jíl. Co má udělat, aby nastávalo, co by teď mělo následovat? Aby nic nezkazila. Prve se cítila na jedné vlně nejen s Davidem Egonem Huppertem, ale možná i s Bohem. Snad se nerouhá. Ale i kdyby. Jakou sílu by společně mohli vytvořit?

Z lesa připlouvala vůně starého jehličí. Vůně vlhkého mechu. V lukách, daleko za hotelem, kvákaly žáby. Tam leželo jezero (nebo rybník?) podobné tůni. Večerní tma padala na lesy a louky a střechy a hvězdy byly chvíli stříbrné a chvíli bílé, některé se přestěhovaly a jiné se ztratily.

Dveře byly zavřeny na klíč. Okno bylo vysoko. Zakrývaly je dlouhé bílé záclony. Věděla o D. E., že pracoval v Deutsche Ausrüstungswerke, v DAW. Všichni tři, Andy, Neugeborn i D. E., se tvářili, jako by to byla houska na krámě, jen proto, že to už bylo včera. Není to pro ně pravda, že staré rány se špatně hojí. D. E. byl přijatelně sebevědomý. Nemohla posoudit, jestli se dřív pokazil nebo dřív dozrál. S nikým jiným by o tom takhle nemluvila. Už si zvykla, že leží nahá. A že je vedle ní nahý mládenec a že jsou nazí spolu, jako by to znamenalo jen to, co to znamená.

V dálce houkal vlak. Lidem by asi v roce 1944, když byli s D. E. ve stejném táboře, třebaže o sobě nevěděli, připadalo těžké jet třeba do ráje, kdyby je tam vypravovali Němci. Deutsche Reichsbahn neslibovaly žádnému pasažérovi nic bezelstného.

Najednou se D. E. zeptal: „Je to pravda, že tě hned po válce v lese znásilnili vojáci?“

„Nikdo mě neznásilnil. Ale i kdyby, Davide.“

„Samozřejmě,“ řekl.

Vrátil jí úsměv, který na jejích rtech stékal jako ještě něco jiného. Měla mu povědět, že i na holce, kterou někdo ve válce zastřelil, ulpí kousek viny?

„Na co myslíš?“ zeptal se.

„Na to, co mění to nejlepší v nejhorší nebo naopak.“

Pak řekla: „Čest je břímě, jak říká starý Bohužel i bohudík. Co je ve srovnání s tím, co se stalo, znásilnění? Otevřeš a zavřeš oči. Svět je plný zvrhlostí.“

Usmála se stejně mírně, jako vypouštěla ze rtů slova. Přivřela oči. Dotýkal se jí, jako by se chtěl přesvědčit, že je to ona, s kterou před chvílí spal. D. E. mlčel a hladil jí boky. Pas a pleť mezi ňadry a pasem.

Někdo otevřel okno. Pronikl sem třesk nádobí a hrnců a polic. V zahradní restauraci se začala podávat večeře.

Měla mu říct pár vtipů? Udělala to. D. E. poslouchal a díval se na ni zblízka skoro vděčně.

Zdola slyšeli hluk hrnců a sklenic, útržky hlasů. Hudbu. Do toho natékání, bublání a šplouchání vody. Na okamžik se zdálo, že někdo pustil na zem celou sadu sklenic a talířů.

Položila si dlaně na prostěradlo a podívala se na záclony a co mohla ještě vidět za oknem. Měla vždycky ráda okna. Šero i hluk z kuchyně a zahradní restaurace jí byly příjemné. Zůstávala odkrytá, beze všeho. D. E. byl tak blízko, že mohl vidět, co chtěl, dotýkat se, kam dosáhl. Nechala ho a nerozuměla tomu, proč mu to nevracela. Napadlo ji, co všechno asi na ní vidí. Ani nejpyšnější holka není asi pyšná na všechno. Nechtěla by ukázat, co na sobě nepokládala za nejhezčí, ale nemohla tomu zabránit.

Měla radost ze svého těla. Rovná se radost kráse? Leda by se oba duševně propojili stejně, jako se spojili tělesně. Pomáhalo jí, že se měří nejlepším z kluků, z nichž si mohla vybrat?

Vdechovala vůně večera, jeho těla a svého těla.

Pronikala tím vůně jehličí zvenku. Cítila to jako hudbu, které naslouchali. Myslela na to, co všechno stačila povědět D. E. a co D. E. řekl jí. K čemu ještě předtím nenašla odvahu. Zvedla koutky rtů a usmívala se, jen pro sebe, aniž otevřela ústa.

„Jak je ti?“

„Mění se mi charakter!“

„Neříkej.“

V dálce houkal vlak. Vlaky tudy asi nejezdily příliš rychle. Dalo se odhadnout, jak zatáčí a ujíždí krajinou mezi poli, lesy a jílovišti, do jarní noci, s kým, kam. Zastávky, stanice. Vlak houkal dlouho. Zvolna se to začalo ztrácet jako mnoho konců, z nichž jeden přikrýval druhý, až houkání splynulo s větrem. Nedalo se rozeznat, co je vítr, zvuk vlaku a houkání.

Zvuk tekoucí vody z kuchyně se změnil v hlasitý smích. Podle hlasu musela být mezi kuchařkami starší žena.

„Už vím, jaký je mezi námi rozdíl, Davide. Ty chceš žít rychle a já si přeju rychle leda umřít, kdyby to už muselo být. Ale teď bych chtěla žít pomalu.“

„Vím přesně, co chceš. Uznávám, že máš charakter. Ale kromě toho, že chci žít rychle, chci taky žít dlouho. Udělat věci, o kterých bych si ještě včera myslel, že je jaktěživ neudělám, a neudělat třeba ty, které ode mne kdekdo čeká. Někdy se sám sobě divím, asi jako ty. Nebo pár lidí, které znám. Myslím, že si rozumíme, Dito. Nejsem proti ničemu, čím si můžeme zpestřit život. Nebo ukrátit dlouhou chvíli. Vynahradit si, co bylo, tím, co je a co přijde. Žádné trápení. A když už, jak se patří to vylehčit. Nemám s tím potíže. Můžeš mně věřit.“

Říkal to hezky, příjemným hlasem, vleže zněl jeho hlas o něco hlubší.

„Neděláme oba, co se dá?“ usmál se.

Povytáhl se, aby se mohl opřít hlavou a vrškem zad o hlavy postele a položil si její hlavu temenem na klín. Hladil jí vlasy. Koutky úst, víčka. Řasy.

„Vyprávěj mi, jak vypadá moře, Davide.“ Ozvěna jejího hlasu v ní zněla skoro hlasitěji než původní zdroj. D. E. se nechtěl bavit o těch nejvážnějších věcech, nebo o těch, které považovala za vážné, a nezdálo se, že by pro něho byla jen tenká a nezřetelná hranice mezi druhou a třetí světovou válkou, anebo si takové problémy nechával pro fórum Mezinárodních Modrobílých.

Vedle lůžka viselo zrcadlo. Podívala se na sebe. Viděla v šeru svoje tělo, hlavu na jeho klíně, tak jako zrcadlo vidělo prve jeho hlavu na jejím klíně, a když se usmívala, svoje zuby, oči a tvář. Její poslední a možná nejlepší zbraní byl odjakživa úsměv.

„Je to přímořské městečko, něco jako lázně Biarritz. Byli jsme tam jen na skok. Na schůzce Mezinárodních Modrobílých.“ Pozoroval její tělo, její oči. „Měli jsme nádherné počasí. Bydleli jsme v hezkém hotelu. Vůbec jsme si těch pár dní žili jako prasátka v žitě. Něco takového asi podruhé nezažiji. To mi ani nevadí. Asi bych to dlouho ani nevydržel.“

„Říkali, že jste si vyjeli na nějaké plachetnici. Jaké to bylo?“

„Jako když zápasíš s větrem. Nebo s nekonečností. S něčím základním, jak ty říkáš. Protáhlo se to do noci. Hvězdy vypadaly, jako by se točily jedna kolem druhé. Až se ti točí hlava. V noci je měsíc zlatý. Cítíš tu základní sílu, která se nevyčerpá. Jenom tě to unaví. Stálo mě to několik modřin.“

„Bylo by to i pro mne?“

„Jako by ses pro to narodila, Dito.“

Usmála se. Myslela na elegantní ženy v drahých koupacích úborech a spojila si to s tím, co říkal Tlustý Munk na narozeninovém večírku o devadesáti třech děvčatech ze školy ve varšavském ghettu v roce 1943, než povstali. Radši se otrávila, než se dát po dezinfekci a horké lázni poslat do německých nevěstinců.

„Z jakých žen máš největší strach, Davide?“

Napadlo ji, že by vypustila do šera slovíčko „příště“. Co když žádné příště nebude?

„O přítomných jen dobré,“ usmál se D. E. Dotkl se bílého polštáře.

„Jsem slabá, nebo silná, D. E.?“

„Proč se ptáš?“

„Víš, tenkrát, když ty holky odjížděly k Ledovému moři, se říkalo, že mají štěstí, které nemůže zahrnout všechny. Nikdo je už neviděl.“

„Co je ti?“

„Nic, je mi dobře.“

Jak opakoval Munk, není to jen, co o sobě někdo říká, ale co o něm říkají ti druzí.

Nechával si její hlavu v klíně a pořád ji hladil. Napadlo ji, co možná čekal. Pokrčila nohy, koleny nahoru.

V zahradní restauraci dole zase začali hrát. Nedělali dlouhé přestávky. Bylo to pár hudebníků. Znělo to útulně a přátelsky.

„Bude fajn, až budeš mluvit anglicky, francouzsky a španělsky,“ řekl D. E. „Budu rád, že tě znám. Dovedu si představit, jak se kolem tebe budou všichni točit. Budeš na sebe pyšná.“

„Víš, D. E., když ty holky jely k Ledovému moři, nechali je nastoupit na nákladní mercedesky a renoltky. Auta byla v Auschwitz-Birkenau to nejlepší. Náklaďáky mi připomínaly koně. Najednou ty holky začaly zpívat. Možná, že byly šťastné, že odjíždějí, nebo zpívaly, jak se lidí bojí. Byla to píseň o jeřabinách, horách, o životě a lásce. Co trvá jen chvíli. Je to hrozné, protože by to mohlo být hezké. Jako by Němcům říkaly: Tohle je náš svět, ne tábor, váš svět. Smělo se zpívat, jak víš, když to Němci nařídili. Za zpěv bez povolení bili a stříleli, štvali na nás psy. Zakládala jsem si na tom, jak jsem otužilá. Snad. Zocelily mě porážky, ponížení, bití a hlad, zima. Věděla jsem, co je mimo dosah Němců. Na co nedosáhnou. Co je v každém člověku docela nejhlouběji. Co můžou zabít, i s tebou, ale ne pokořit. To neviditelné, nehmatatelné, co se dá jen cítit. Někdy se mi zdá, že všechno je v pocitu, jako by skutečnost měla dvě tváře. Dvojité dno. Zvenku a zevnitř. Spodní proud. Znenadání mi tekly slzy. Slyšela jsem tu píseň a viděla, kdo zpívá. Na chvíli mě už nemohli zmenšit. Pak náklaďáky odjely. Na nebi letěly divoké husy. Byly výš než jámy, kde se škvařila nemluvňata na vlastním tuku, než komíny, z nichž hučel kouř a plameny s tím smradem po mýdle a kostech nebo klihu. To znáš. Letěly v klínových útvarech, na jih, jako loni, před tisíci roky a možná ještě za deset tisíc let. Ty holky to pokládaly za dobré znamení na cestu. Už jsem neslyšela motory. Ptáci se zmenšovali a z bílých teček na nebi se stávaly menší, černavé a černé, nakonec šedé než ani to ne. Proto jsem ráda, když mně vyprávíš o moři, o cestě plachetnicí, o tom přímořském městečku. Hladovím po všem, co je krásné. Jsem tím možná nemocná. Plakala jsem, protože lidi, s kterými jsem byla, odjížděli a zůstala jsem sama, jako jsem předtím musela od tolika lidí odejít a nechat je samotné. Přála jsem si to přežít a vypovědět, jaké to bylo. Skoro mně nevadí, že kromě nás tomu nikdo nechce naslouchat. Třeba bych na jejich místě byla taky taková. Nemůžu pochopit ani teď, proč nás zabíjeli, bez ohledu na to, k čemu se kdo hodil, jaké měl nadání, co mohl světu přinést. Nikdy jsem si to neuměla a asi nebudu umět vysvětlit. Je to záhada. Magnet, který mě k tomu přitahuje. Věděla jsem už v Birkenau, že život je to, co máme všichni společné. Nikdo by si neměl přivlastňovat cizí život, protože tím zabíjí i vlastní. Jako nikdo nemůže mít dvě srdce, nemůže nikdo unést jiný život než ten svůj. Viděla jsem, že lidi žijí jako zvířata, ale mohli by být dobří. To je to, co je ve mně nejhlouběji, co jsem si odtamtud odnesla. Byla jsem už v tu chvíli, ještě v Birkenau, schopna všem odpustit a začít znovu. Udělat čáru. Ukončit to, aby to nebyla spirála odnikud nikam. Vím taky, že můžu odpouštět, i Němcům, jen sama za sebe. A říkala jsem si, že kdybych tedy už měla umřít, jak jsme tomu byli každou vteřinu blízko, jako když slyšíš a cítíš svůj dech, chtěla bych umřít v takovou chvíli, jako když dozníval zpěv těch holek v dálce a motory těch náklaďáků utichly, a na pozadí komínů, v obrovských výškách, kde už je zase nebe bez kouře, modré a něžné, až to bolí, letěly ty divoké husy.“

Neřekla, že neplakala slzami, protože nechtěla vypadat slabá, ale dovnitř. V očích Davida Egona Hupperta se mihl stín bezradnosti. Nemohl říci, že mrtvým a slepým se nemají otevírat oči. Ani že člověk za daných okolností má být rád, když místo jeho hlavy padne hlava jeho bratra.

Měla v hlase to, co zaslechl už prve.

Celou dobu, co Dita šeptala, temenem hlavy a s rozpuštěnými vlasy na jeho klíně, její slova odplouvala šerem, myslel na to, co se v ní rozevřelo jako tichoučká sopka. Vypouštěla slova, jakoby po proudu své ponorné řeky, a řeka je odnášela nejhlubšími vrstvami její duše k neznámému moři, kde se všechno rozpustí a zmizí. Možná. Zněla v tom ozvěna bázně. Vzdychl si. Věděl, že s něčím si musí poradit každý sám.

„Vzpomínky jsou pro mě jako vzdálená země,“ řekl. „Nemusím tam být.“

Ditina pleť byla hladká a vláčná.

„Taky pro mě.“

Pohladil jí ústa. Čelo. Tajná pohoří mozku. Zával v dolech nebo spadané kamení na cestě. Nechal bříška prstů na jejích rtech.

„Voní tu jablka,“ řekl pak D. E. „Vsadil bych se, že tu roste ze všeho nejvíc jabloní. Voní to tu medem. Máš ráda jablka s medem?“

Věděla, o čem mluví. Maminka podávala jablka s medem na talířku na židovský Nový rok, aby měli sladké, co přijde. Shromáždila se celá rodina, strýčkové, tetičky. Bratranci a sestřenice.

Usmála se. „Musím méně mluvit a víc poslouchat.“

Ještě řekla: „Když už nemám nic dobrého, co bych řekla, neměla bych asi říkat alespoň nic špatného.“

Poslouchali hudbu. Americkou melodii.

„Můj strýček byl v Sonderkommandu,“ řekla Dita. „Měl na starosti zuby.“

„Jeden z mých čtyřiceti bratranců tam byl taky,“ řekl D. E.

„Víš o něm něco?“

„Ani nechci, abych ti řekl pravdu.“

Naučil se od Maxmiliána Gottloba rozlišovat důležité a zajímavé, ale důležité. Minulost nebyla dynamo, které se nabíjí tím, co ho zároveň vybíjí. Minulost bolí.

„Jen sloni prý nic nezapomínají,“ řekl lehce.

„Stavím si možná domeček z písku, jako když si malé děti hrají.“

„Utop to, jako kameny.“

Napadlo ji, že jsou svým způsobem vlastně všichni jednou nohou v nějakém neviditelném Sonderkommandu. Nikdo nepřežil jen na svůj účet. I když to nezakládá vinu, vylučuje to nevinnost.

„Minulost je gorila,“ řekl D. E. „Obluda.“

„Myslíš?“

„Jo, je nebezpečná, kamkoli natáhne drápy.“

D. E. se usmíval. Vrátila mu pohled měkkýma modrýma očima, které se dívaly z hlubiny, kterou jen odhadoval. Hledala pohledem jeho oči. Našla na sobě jeho ruce, jimiž jí je zakryl.

Hudba zase začala hrát hostům k večeři. Blesklo jí hlavou, o čem chtěla Davida Egona Hupperta přesvědčit. Nebo o čem chtěla ujistit sebe. A co to je, o čem se chtěla přesvědčit. Bylo ztracené panenství dost, aby jí to otevřelo dveře ke všemu, k celému D. E. beze zbytku? O co se ucházela, co chtěla? Je to spojené s něčím, co neměla tahat do svého zítra?

Poslouchala hudbu dole. Naslouchal nápěvu, slovům.

Melodie stoupala k oknům. Vítr ji odnášel k lesům, mísil ji s vůní jílu.

„Každý den, každá hodina, všechno,“ řekla.

„Co všechno?“

„Los do loterie.“

„Není to dobré, co všechno si lidé vymysleli, než zaniknem, jako jsme vznikli?“ usmál se D. E. „Každý máme právo být pokládán za nevinného, dokud nám neprokážou vinu?“ Nechtěl ji ani přeceňovat, ani podceňovat. Jaké asi o sobě měla mínění?

Měl chvílemi dojem, jako by mluvila víc k sobě než k němu. Co se mu zdálo dávno, bylo pro ni teď a zároveň tady.

Byla nervózní jen jako děvčata, která si to užila poprvé?

„Nemusíš mi lhát,“ řekla. „I když vím, že žádný kluk se nestydí moc za to, že holkám lže.“

„Nelžu,“ smál se D. E.

Měl by jí podat nůžky nebo nůž, aby se odřízla od Ledového moře? Vzal ji za ruku. Políbil jí bříška prstů. Pak na ni dýchal, jako by ji chtěl zahřát, protože přišla od Ledového moře, kde nikdy nebyla.

8

„Jsi vždycky tak nenasytný?“ zeptala se potom Dita. „Jsem možná taky nenasytná.“

Pootevřeným oknem zaslechli zvenku dusot klusajících koní. Neviditelní, pod rouškou večera, běželi koně loukou, tiší a prudcí, s ržáním a frkáním, vydělení zvuky svých kopyt z večerního šera. Pak dusot v trávě ustal.

Mohli se domýšlet, co se dělo v ostatních koutech domu. Z blízké vesnice bylo slyšet večerní klekání. Vítr je přinášel blíž a smíchal to mezi zámkem a klášterem s hlukem aut na silnici, která vedla k hotelu. Byli jen devatenáct kilometrů od Prahy.

Zvony se houpaly v šeru a posílaly po větru všechno, co to znamenalo, kromě toho, že přichází noc. Časy, které minuly a skrz přítomnost se vzdalují ještě dál, jako ozvěna hudby ze zahradní restaurace. Hudba ustala.

Po silnici teď nic nejelo. Na chvíli zůstaly ležet zvony na všem, jako by se zvoněním, jako prsty, dotýkaly prostoru světa. Pak překodrcaly cestou dva cikánské vozy, osvětlené petrolejovými lampami. Slyšeli útržky hlasů, výkřik a divokou melodii a zařehtání tažného koně.

„Cikáni,“ řekla Dita.

„Jo, vypadá to na ně,“ řekl D. E.

Jako dítě slyšela Dita hrát a zpívat cikány z dálky. Spravovali hrnce. Měla strach přijít k jejich ležení. Přiblížila se jednou skoro až k táboru, třem vozům s plachtami a pěti koním, kteří se pásli v lese. Cikánské děti ji bily a chtěly, aby jim něco dala. Dala jim všechno, co měla v kapse, včetně kapesníku, ale chtěly i její boty a sukni. Jeden kůň byl tlustý, čtyři vychrtlí. Pak se do příštích prázdnin bála cikánů, než to překryly cikánské zpěvy, které byly hezké, když jim naslouchala z dálky, nebo už jenom ozvěna jejich písní, když na ně vzpomínala a dosazovala si k nim obrazy, živené fantazií. V Birkenau potkala cikánské ženy, které sem přivezli, ještě než jejich muže zavolali Němci zpět z fronty, kde sloužili ve vojenských jednotkách u železničních oddílů a ženistů, kteří stavěli pontonové a ocelové mosty. Když se divily, kde jsou jejich rodiny, naložili je na frontě do vojenských aut a přivezli, aby – jako Němci – byly se svými rodinami pohromadě. Němečtí strážní se s nimi bavili i na cestě do krematoria, cikáni uměli dobře německy. Někteří se na frontě vyznamenali. Jiní, když jim Waffen SS dali příležitost, se chovali, pokud to bylo vůbec možné, ještě hůř než Němci. Ale to se dalo povědět o všech národnostech, včetně židovské, ukrajinské nebo polské nebo francouzské a dalších. (Neměla nejlepší vzpomínky ani na lotyšské nebo litevské esesáky.)

Esesáci proti cikánům v lágru, než je zabili do posledního, kromě rasových předsudků nic neměli. Pro Němce v lágru byl rozkaz rozkaz a nebylo odvolání. Pak se říkalo, že v komoře v podzemí, než napustili do kropiček krystalky cyklonu a než se rozpustily a stal se z nich plyn, milovaly se cikánské ženy s muži i starci, aby si tím posledním vynahradily všechno, co ztrácely. (Andy musel vědět, o čem mluví.) Cikáni se jí spojovali s představou volnosti, krásných zpěvů a toho, jak ji cikánské děti okradly a bily. A jak to poslední, co mohli životu urvat, ještě než je zadusil cyklon B, bylo to, co pokládali jako Andy Lebovič za samu podstatu života. Asi měli pravdu. Okusila to poprvé v životě sama, tady a teď. Musí být snadnější umřít při tom a neotrávit si poslední vteřinu existence na tomto světě, jak to Němci chtěli. Kdyby to neříkal Andy, neměla by o tom ponětí, ačkoli tam byli spolu. Andy by nedal ruku do ohně za to, že to byli jenom cikáni, kdo se rozhodl zahynout takhle.

Hlas hlasu, oči očí, uši uší. Stíny stínů. Bylo to jako řeka, která má oči a může se otáčet.

Cikánské vozy spolklo šero a dálka.

Teď se vše spojilo se zvukem cikád a hvězdami. Myslela na zvláštní pravidla paměti, která si nedá říci, jak si to představuje David Egon Huppert. Pár cikánů přežilo, jako jich pár přežilo, možná víc, než by se ještě tenkrát zdálo. Asi vždycky pár lidí přežije.

Nad jarní zemí zněly zvuky klekání deset minut. Připadalo jí to trochu dětinské, asi jako jsou dětinští starci. Znamenalo to přehlednost a srozumitelnost života a smrti, zařazené do běhu světa. Myslela na cikánské muže a ženy a děti. Na to, kam zmizely a kam se vypařily jejich tábory, cikánské vozy a koně, a hrnce, z nichž se staly německé vozy, hrnce a koně. Ztratili se jen lidi. Říkalo se, že po revoluci hodně cikánů, kteří přežili nacisty, odjelo do Ameriky, kde mají svého krále a své univerzitní profesory. Kdoví jak to je? Celou dobu byla tichá, než teď D. E. řekl:

„Podle pana Gottloba je něco, co přežije všechny revoluce.“

„Myslíš koně? Kostely? Pana Gottloba? Cikány, Židy?“

„Banky,“ usmál se D. E.

„Měl by sis promluvit s Munkem. Tlusťoch věří, že člověk je větší, než jen tím, co je, že udělá něco, co žije déle než on, ať je to, co je to. Myslíš, že to budou banky?“

„Před revolucí by byl rabín.“

D. E. napadlo, že je chytrá. Vidí nebo slyší tři nebo pět věcí tam, kde pro druhé je jen jedna. Nebo dokonce deset? Unikalo mu jen, proč si otázkami, které si kladla, dělá život nepohodlnější.

„Dej mi dva, tři nebo pět let, Dito, abych se staral o sebe, vypustil z toho minulost, i když ji nezapomenu, ale jako by už nebyla. Pak do svého života pozvu velkorysost a oduševnělost, jak tomu ty říkáš, a vznešenost, která ti v ledačems chybí, jako když máš dost jídla a místa, aby sis mohla pozvat hosty.“

„To mi připomíná anekdotu o kouzelníku a papouškovi na Titaniku,“ smála se. „Hádali se. Papoušek se večer co večer zlobil, když kouzelník nechal zmizet z cylindru králíka, holuba, šátek. Pak narazili, kouzelník se držel klády, byla noc, ledová voda a zuřivý papoušek se táže kouzelníka: A teď mi řekni, ty chytráku, cos udělal s tou lodí?“

D. E. jí to oplatil anekdotou o přátelství kněze a rabína, kteří si věří, že první se dotkl ženy, druhý ochutnal vepřové, a rabín triumfuje: Lepší než vepřové, co?

„Jsem ještě mladá,“ řekla Dita. „A kdo je sám, rychleji stárne.“

„Máš v očích teplo.“

„To je všechno?“

„Světlo.“

„A dál?“

Nechávala si na rtech svůj napolo dětský, napolo dospělý a chvílemi skoro bezradný úsměv.

„Víš, jak si s tebou tady připadám, Davide? Jako jsem si – ještě než jsme odjeli do Terezína – připadala poslední den prázdnin.“

Nedočkala se odpovědi, protože ji objal.

„Jsi opravdu nenasytný,“ řekla potom.

9

„Máš opravdu modré oči,“ řekl D. E.

„Ledové moře?“

„Modrá hladina. Hluboká voda.“

„Je mi s tebou, jako když jsem měla v Terezíně na starosti děti. Zdálo se mi, že žiju dobře. Navzdory všemu. Taky když jsem něco ukradla ze skladů, kde byly věci, které ukradli Němci novým transportům. Prádlo, rukavice, někdy jen jednu, dokonce termosku. Ukradla jsem si froté župan s páskem, ale dlouho jsem ho neužila. Někdo ho zase ukradnul mně.“

„Nevypadá to na tebe.“

„Jsem už možná jiná.“

„Nejsme všichni?“

„Byla bych radši z jednoho kusu. Taky si toho, když se dívám nazpátky, spoustu nedovedu vysvětlit. Jsem sama sobě nevypočitatelná.“

„To bych o sobě neříkal.“

„Vím, že bys to o sobě neříkal.“

Dita si vzala ruku D. E. do své. Vedla si ji k srdci. Nechal svou ruku vláčnou, ale nezdálo se jí, že jí vychází vstříc.

Naléhavý hlas, kterým ho obestřela, mu připadal jako hradba, kterou se obklopuje. Uprostřed zdi její tajemství. Třeba to nevěděla. Možná, že pro ni bylo lepší to o sobě nevědět. Měl za to, že už si udělal obraz o jejím charakteru. Čím se řídí, co připouští, co ne. Co měla za sebou v Auschwitz-Birkenau. Ledová kra, která by mohla ohrozit kolem plující lodi.

Vdechovala vlhký vzduch, který přicházel otevřeným oknem. Vůni novostavby v přístavku.

Vlévalo se sem ticho jako hluboká voda, tmavší o to, že už zapadlo slunce. Život, kterého se právě dotkla. Sen o muži, o spolehlivosti, o vzájemné ochraně, o společných zájmech, rovnováze a výhledech. Propast, která ztrácí nebezpečí, když o ní člověk ví.

„Proč se říká, že vlk nikdy nezhltá svou kořist před svým doupětem?“ zeptala se.

„Jak jsi na to přišla?“

„Neříkals, že mám charakter?“

„Jak to mám vědět?“

„Chci, abys věděl všechno,“ usmála se na něj.

„To bych za sebe povědět nemohl,“ usmál se na ni také.

Nechal svou ruku ležet. Měla hladká a studená prsa. Přitáhl si ji blíž. Měla pravdu, byl nenasytný. Pokud šlo o ni, byla nenasytná spíš ve slovech. Nebo se snažila.

„Je to se mnou, jak sis to představoval, D. E.? Je to horší, než jsi čekal? Nebo lepší, než jsi čekal?“

Usmívala se, ale nebyl si jist, že je jí do smíchu.

„Vím od svého otce, že vlk je nejšťastnější, když je bouře.“

„Už nemyslím na vlky.“

„Na co myslíš? Doufám, že teď na nic.“

„Ne, na nic.“

Usmál se na ni. „Podle mého otce – a jsem asi hodně po něm – je lepší dát přednost jednomu vajíčku tady a teď před příslibem pečeného kuřete až zítra.“

„Nemáš mě za pečené kuře, doufám.“

„Víš, zač tě mám.“

„Pořád čekám, až mi to řekneš.“

„Co myslíš?“

„Nevím. Potřebuju, abys mi to pověděl.“

„To je moje cesta, jak to říct.“

„Co když mi to je málo?“

„Nemělo by ti to být málo.“

„Byl bys radši, kdybych mlčela, abys mohl taky mlčet? Nic neříkat?“

Nebyla to jen slova, po kterých se jí stýskalo, i hlas, který si přála slyšet. Myslela na odvahu, kterou hledá holka u kluka. Na hranice, které by s ním mohla překročit. Na podivný svazek vnitřního otroctví s vnitřní volností. Čím se to všechno ruší. Neznala ho ani teď? Neznal D. E. ji ani nyní?

„Cítíš se dobře?“ zeptal se D. E.

„A ty?“

Vstala a šla k oknu. Vzala si kolem pasu ručník. Byl pozorný – a zkušenější –, pokud šlo o ručník. Cítila hloubku, které se bála, že ji nebude moci obsáhnout, a mělčiny, kde stačila po kotníky, po kolena, možná až po stehna. Po hruď. Dívala se na hvězdy. Na měsíc, který se už přestěhoval. Na tajemství, z něhož už sloupala první vrstvu.

„Chceš slyšet jedny dětské veršíky, které si pamatuju ještě ze školy?“

„O čem?“

„O hvězdách?“

Toužila po něčem, čemu byla blízko i daleko a čemu nerozuměla. Věděla, že tady a teď o sobě rozhoduje na dlouho. Nebo ne? Připravila se na to – a nebyla připravena. Těšila se na to a nemohla říci, že ji to rozčarovalo. Věděla, že jí něco chybí, aby byla úplně šťastná, vyčítala si, že je chyba někde v ní, ne v něm. Má se spokojit alespoň s polovinou, třetinou nebo sedmi osminami štěstí? Počítá se to tak? Co musí holka udělat, aby nebyla sama?

Klesla pohledem dolů, na lesy a ještě nížeji, na louky, které se prolínaly s šerem. Zahlédla vlastní ňadra. Vypadá pro D. E. dobře? Všude? D. E. vypadal dobře. Všude. Nemusela být doktor ani odbornice, aby uznala, že vypadal dobře. Věděl asi, že vypadá dobře. Napadlo ho, že by se mohl někdo cítit osaměle i jeho přítomností?

Dívala se z okna, ale mluvila k D. E. „Vím přesně, co se svým životem podniknout, Davide. Nejdřív anglicky, francouzsky a pak španělštinu, možná italštinu. Pár slov jsem odposlouchala rusky. Němčina se mi líbí, navzdory všemu. Asi proto, že maminka mluvila slušně německy. Četla mi Heineho, pokřtěného Žida, když jsem byla menší. Díkybohu, že alespoň nebyl antisemita, jako spousta jiných, kteří se dali pokřtít. Ačkoli se nikomu nedivím, že si chce opatřit novou totožnost, když tak selhala ta jeho původní. Být Žid byla donedávna spolehlivá vstupenka do pekla nebo do ráje, ale v každém případě na onen svět. Na tom by mohli skončit.“

Přeříkala nahlas verše o slunci, které, i kdyby svítilo sebevíce, na konci musí zapadnout.

„Hitler dal v Paříži odstranit Heinův hrob,“ řekl D. E.

„Ruší je i mrtví?“

Napadlo ji, že to, o co hraje, je zápas mezi skromností a vabank. Mezi tím, co je, a tím, co by mohlo být. Mělo to daleko k bezuzdnosti. Spíš mezi sladkým a hořkým a mezi hořkosladkým a nasládlým. Dole hráli směs z Gershwina. Povědomé melodie. Poddávala se tomu. D. E. taky naslouchal.

„Zůstala bych tu docela ráda co nejdéle,“ řekla najednou Dita.

„Máš čas?“

„Čas?“

„Já mám samozřejmě dost času.“

„Myslíš, že čas je pro holku jiný než pro kluka?“

„To je otázka, nebo odpověď?“

„Jenom tě zkouším.“

„Skoro si to myslím.“

„Zmeškala jsem toho už víc.“

„Jsi hodně odvážná.“

„Doufám. Jsem ráda, že mě tak vidíš.“

Přistihla se, že vkládá do jeho úst odpovědi, které by slyšela radši než ty, jimiž jí vycházel vstříc. Chtěla toho od něho hodně, když chtěla všechno?

„Víš, Davide, když je život tak krásný, jako tady a teď, vůbec se nebojím. Nebo je to ještě něco jiného. Holky říkají, že láska je taky druh smrti. Nějaké sladké polosmrti. Jako když usínají děti. Chvílemi jistě. Díky tobě i sobě už to taky vím. Jak říkala Brita: Když chceš vytáhnout hada z díry, pošli tam blázna. Jsem takový blázen, ale ty taky.“

„Chceš ode mne, abych rozuměl víc, než asi rozumím.“

„Vím, že rozumíš. Nebo bys mohl.“

„Chceš toho ode mne moc.“

„Málo, Davide. Všechno. Možná.“

Díval se v šeru na její záda. Měla hezkou postavu, ale neřekl nic. D. E. se usmál. Na chvíli zavřel oči. Mohou tu zůstat. Nečekal, že by s tím souhlasila. Připravil si minimální i maximální plán. Dita se k němu otočila. Zůstávala u okna. Viděla, jak leží, s nohama u sebe, pohodlně pokrčenýma, jako by vleže seděl, nahý na bílém prádle, s rukou nastavenou teplu roztopených kamen a druhou, dotýkající se náhodou sebe samého, jako by se styděl. Nedivila se, že jí už neodpovídal.

„Byla jsem jednu dobu hodně blízko místa, kdes byl ty a Neugeborn a Andy Lebovič. Jen přes pár drátů v ženském táboře. Viděly jsme k vám, když tam ještě byli cikáni. Z druhé strany baráku jsme vyhlížely na komíny, pece, nevěstinec a koncertní halu. Na baráku vedle mě spaly šestnáctiletá holka s matkou. Záviděla jsem jim, že jsou spolu. Ta maminka mi stárla před očima. Za deset dní z ní byla troska. Bylo jisté, že ji v pondělí vyberou. Neměly, kdo by je chránil. Kdo by místo nich poslal někoho jiného. Slyšela jsem v noci, jak ta holka připravovala matku. Matka zas mluvila, jako by připravovala ji. Když je život, čím byl, je to i úleva. Občas je některá z žen okřikla, aby toho nechaly a nerušily ty druhé. Berou lidem těch pár hodin spánku. Jedna ženská je obě uhodila, protože ten večer zbila aufséherka ji. To bylo, co Němci chtěli, abychom se mezi sebou nenáviděly, abychom si nevěřily. Abychom se navzájem praly a bily, jako bili oni nás. Ta holka ujišťovala matku, že se nemá čeho bát. Kdyby chtěla, šla by s ní. Nebyla to pravda. Věděly obě, že to tak není. Holce bylo teprve šestnáct. Ale když ji vybrali, splnilo se, co jí ta holka slibovala, že ji půjde doprovodit, až kam to půjde, a šla, šly. Věděla jsem, že lidi většinou jen mluví, jak mluví. Přitom si přejou, aby se zbavili toho druhého, čím dřív, tím líp, protože je vždycky nebezpečí, že místo jednoho nebo druhého vysortýrují Němci obě. Dovedeš si představit, že má někdo v lágru takové známosti, aby mohl poprosit německého popravčího technika a hodil do kropiček o plechovku cyklonu B víc? Byl rozdíl, když se dusili lidi deset minut nebo půl hodiny. Tu holku na poslední chvíli přiřadili. Do nákladního oplu šly obě. Ulevilo se mi, když je odvezli. Bylo to jen dvacet kroků k náklaďáku. První zastavila matka. Dcera se vrátila o krok zpět. Matka tu holku pohladila. Nechce, aby chodila dál. Ta holka ji stačila ještě políbit na rty. A pak ji esesák přiřadil. Doktor Hans Willi Knödl. Chyběla mu jedna jednotka do počtu. Myslím hodně na náhodu, která jednoho odsoudí nebo spasí. Co je někdy snadnější než žít.“

„Neříkali jsme si náhodou, Dito, že zapomínat znamená žít?“

„Zapomínat znamená zemřít,“ řekla Dita.

„Nemůžeš žít s mrtvými.“

„Jistě, už je po válce.“

Neřekla D. E., co se stalo té holce o pár dní předtím, když se řadily před barákem na jídlo. Chtěla udělat místo před sebou pro matku. Sturmmann Zugschwert ji svou silnou rukou podkoního, v které držel obojek psa, uhodil do obličeje. Přezkou jí vyrazil dva přední zuby. Vypadala jako Frankenstein.

„Co bys chtěla, abych udělal, kromě toho, že se tu můžeme najíst?“

„Abys to zařídil, že to ze mě všechno zmizí. Abych neměla strach z toho, co potkalo tu holku. Aby se mně nezdálo, co se stalo té holce, když nesla matce kus vepřové paštiky v pěsti a protékalo jí to prsty a ženské jí olizovaly ruku, takže než došla k matce, nezbylo jí nic. Abych přijmula, jako když jsem se naučila tenkrát přijmout to nevyhnutelné nebo odvratné žít s tím, co je na neodvrácené straně toho všeho, tady a teď. Mohl bys mě ještě hladit?“

Zvlnila pohybem záclony. Setkali se v šeru očima. Chvíli se na sebe jen dívali. Lehla si k němu zpátky do postele. Položila se, jako ležela předtím, bokem vedle D. E. Udělal jí místo. Pohlíželi na sebe zblízka. V šeru se jí leskly oči.

„To je všechno, co chceš?“

„Všechno.“

Hladil ji něžně a dlouho, beze slova. Nechtěl se bavit, s ní nebo s kýmkoli jiným, jestli je možné naučit se, jak umírat. Stál oběma nohama v živé vodě. Věděl, že nezavřela oči, i když je sám přivřel. Připadala mu jako kočka, která vidí i ve tmě všechno.

„Ani smrt není to, co chceme, ale to, co máme.“

Cítila jeho dlaň na boku.

„Je to jako ve hře, o které jsem zatím jen slyšela, i když ze všech stran a od tolika lidí, a v které teď hraju. Sama sebe. S tebou.“

Usmívala se. Vychutnávala jeho ruku.

„Chtěla bych umět uvažovat o věcech jako ty, Davide.“

„Neměla bys mě přeceňovat,“ řekl a znělo v tom, jak mu to lichotilo.

Ještě se zeptala: „Myslíš, že jsem znecitlivěla?“

„Jsi možná otužilejší.“

„Třeba zdání klame.“

„Ne mě. Taky už nemám puchýře na patách, protože můj pradědeček utíkal po horkém písku Egypta směrem na Rudé moře, a nebolí mě ruce za dědečka, kterého hejtman Chmelnický přitloukl na vrata kovářskými hřebíky, které dal dědeček jeho kozákům na dluh. Moje sebeobrana, na rozdíl od té tvojí, je časovější.“

Bylo mu devatenáct. Na cestě za svou kariérou se nezdržoval pozadu ani nespěchal, aby si ničil život. Byla pravda, že se to svoje naučil za polovinu doby, ve srovnání s Avi Fišerem dvakrát tolik. Neměl rodinu jako Dita, ale alespoň, jak se na večírku vyslovil, ho nikdo nepokládal za černou ovci rodiny. Byl jediná pozůstalá ovce. Neviděl se jako mrtvý motýl, napíchnutý ve vitrínce na špendlík. Hora, na kterou se z dálky díval, nebyla vzadu, ale před ním. Nezdála se mu z dálky tak mohutná. Nepokládal za tabu skoro nic, ale o epizodách, které vadily Ditě, se zbytečně nebavil, jako by se nebavil o lepře. Nemyslel, jako Dita Saxová, ve chvíli, kdy ji hladil oběma rukama a cítil vzrušení, jako prve, když přišli, na druh paměti, jaký mají květiny nebo zvířata či ptáci a ryby, spálená pole, hory a skály, rozdrcené v prach, nebo lesy a tráva. Nemyslel na sopky, z nichž už vyhřezla láva, na holé pouště, vyschlá moře. Nedíval se na ni jako ona na něho, jako by chvílemi neviděl její tvář, oči, hrdlo a tělo a ňadra a břicho a nohy. Neviděl skrze ni něco, co bylo daleko od ní, spojené s ní neviditelným řetězem, jako kotva s lodí. Nevěděl o jejím snu, v kterém měl podobu svého zrcadlového dvojníka.

„Nemají tu špatnou hudbu,“ šeptal.

Do okna vpadala ze zahradní restaurace nová melodie, hlasy. Do šera venku se hroužila jílová země, kopce v dálce, lesy a hvězdy na nebi.

„Třeba není všechno tak nespravedlivé, jak se někdy zdá,“ šeptala nazpět.

„Ne.“

„Písničky, které teprve čekají na zazpívání.“

„Ne ode mě, ty by zněly hodně falešně.“

Polkla naprázdno. Usmívala se maličko zdviženými rty.

„Za ukradené písně se netrestá,“ řekla.

„Musíš si dát pozor, aby tě nikdo nechytil.“

„Dávám si pozor.“

„Dáváme si oba pozor.“

D. E. ji objímal dlouho. Hlasy z kuchyně mezitím ustávaly a znovu zesilovaly. Podle toho, kolik hostí přicházelo do restaurace nebo odcházelo. Ležela pohodlně. Tajný svět, který v ní vystoupil na povrch, jako by si v sobě chtěla udělat pořádek, nějaký jarní úklid, už se jí nezdál tak tajný. Ticho venku se obalovalo a znásobovalo šerem. Hvězdy zjasněly, až se zdály bližší. Jako by se jich člověk mohl dotknout, kdyby natáhl ruku. Nebe bylo daleko, jako válka, vysoko, jako to nedosažitelné, co zahrnovala slova „po válce“.

U plotu se bavili dva čeledínové, asi rybáři, jaká bude noc. Jeden nasbíral plechovku žížal, druhý přinesl pro každého pět láhví piva. Museli přešlapovat v mokřině. Bylo slyšet čvachtání. Za dvě hodiny budou na určitém místě úhoři. Odešli se svým rybářským náčiním do tmy.

Na druhé straně chodby zazvonil telefon. Než k přístroji někdo došel, vyzváněl osmkrát. Ditu napadlo, že osm je její šťastné číslo. Proč? To by musela někomu vysvětlit, proč věří v horoskopy. Dvakrát někdo práskl dveřmi. Na nebi slyšeli letadlo. Krátce vrčel vysoko ve tmě motor. Pětičlenná společnost dole si objednávala večeři. Cibulovou polévku, chřest, pstruha na rožni, pivo a černou kávu.

Bylo příjemné nechat se objímat.

Hudba hrála pochod. Pak viděli světla letounu v okně. Vypadal jako hvězda, která padá do strany, než se změnil v jeden z nespočtu nepostřehnutelných bodů.

„Nenudíš se se mnou?“ šeptala.

„Co si o tom myslíš ty?“ šeptal D. E.

„Nejsem tak nahá.“

Pak se neubránila, aby řekla, že se mýlí všichni, kdo tvrdí, že se povaha všech věcí po lágrech změnila, od jádra země až po nejvzdálenější hvězdu, od stromů, které vyrostly, ještě než jsme se narodili, až k dosud nenarozeným dětem. Snad má David Egon Huppert pravdu, když si myslí, že kromě umění vzpomínat je jednostejné umění zapomínat.

Chtěla, aby jí ještě vyprávěl o jeho cestě k moři. Líčil jí odjezd nočním rychlíkem z Paříže do Biarritzu, ve vagoně, který se podobal raketě. Něco jako spací vůz a synagoga. Nestát to tolik, bylo to báječné po všech stránkách. Ale platili to Mezinárodní Modrobílí, nemusel si dělat starosti. Mluvil o pocitu překročit hranici. Jako vyvolený mezi vyvolenými. (Jako oni dva, tady a teď.) Cestovat s platným pasem je to nejlepší, co ho po Hitlerovi potkalo. Je to jako cestovat se svým vlastním stínem, v plném světle.

„Ráda bych se svezla jednou v takovém rychlíku s tebou.“

„Chceš, abych rozsvítil?“

A když neodpovídala, protože čekala možná jinou odpověď, D. E. mlčel, jako člověk, který pozná, kdy je vhodnější nic neříkat.

„Máš se rád?“

„Nepamatuju se už dlouho, kdy bych se měl nerad.“ Usmál se. „S některými lidmi se mám radši. A když mám sám sebe radši, mám radši i ty druhé. Zvláště někoho.“

„Jsi už ve všech směrech dospělý.“ Pozorovala jeho tělo, ramena, tvář, nohy. „Kolikrát už jsi byl takhle dospělý?“

„Proč?“

„Taky se ti to zdá všechno nahé?“

„Jenom my dva.“

„Jsi hezký a dlouhý.“

„Ty taky nejsi nejmenší.“

„Co říkáš na to? Nehodíme se dohromady?“

Nečekala na odpověď. „Chtěla bych asi mít dítě, Davide.“

„Ale jen s někým, kdo by tomu všemu, co bylo, rozuměl. Pamatuješ se, Davide, jak jsi byl jednou v pátek u nás, otřel ses o mě ramenem a napomenula jsem tě, aby sis mě s nikým nepletl? Urazil ses tenkrát doopravdy?“

„Trochu, spíš ne.“

„Je to u tebe vždycky jen trochu, spíš ne?“

Podíval se na ni. Hudebníci dole zas udělali přestávku. Bylo slyšet vítr, jarní pohyb stromů. Šelest ve větvích. Hlad a hlas blízkých lesů. Dita nechápala, co ji k D. E. přitahovalo a zároveň odpuzovalo. Mlha, kterou nemohla prostoupit. Měla vlhké rty. Připadala mu najednou bezbranná právě proto, jakým způsobem na něj útočila a pak zase zjihla a obracela všechno naruby. Díval se na ni, do okna, na hvězdy, na záclony a napadlo ho, čím vyvažovala jedním druhé a druhým znovu to první. Uvažovala, komu a čemu má být vděčná, komu a čemu ne. Co je to hřích.

„Nechci závodit s časem,“ řekla.

A pak, když David Egon Huppert mlčel: „To nejlepší teprve přijde.“

„Nepochybuju,“ podotkl D. E.

„Jde na mě moje duševní ztřeštěnost. Líza Vágnerová tomu říká duševní průjem.“

„Odkud máš ten náramek?“

„Nejsem tak chudá a chci to taky dát někdy najevo. A nemůžeš říkat, žes mě tu viděl jen beze všeho.“

V temnu bylo znát, jak se D. E. směje. Cítil, co překonala, jako by přešla nějakou hranici, na kterou nikdo nepotřebuje pas. Cítila jeho klín, svaly, stehna. Měl silné nohy. Bylo příjemné se ho dotýkat.

„Co to je, ten váš duševní průjem?“

„Můžu ti odpovědět později? Ještě mě hlaď, D. E. Vlastně mě neuměl nikdo tak pohladit jako ty. Možná, že ses pro mě narodil. A já se narodila pro tebe. Nelekej se mě. Nemluvím o době, kterou by to mělo trvat, D. E.“

„Proč mi neříkáš jménem?“

„Nemám zrovna nejradši tvou nevlastní sestru. A nechci si ji tu připomínat.“

D. E. si povzdechl.

„Její šéfka je jedna z těch lidí, o kterých jsme mluvili. Ztracený případ. Říkají jí Gestapo, protože najímá většinou židovské holky a je k nim sprostá. Je to německá Židovka.“

Na okamžik proplouvalo pokojem ticho, plynoucí do neznámého někam. Bylo to zase jako na začátku, když přišli a D. E. zavřel dveře a prohlíželi si pokoj, postele, umyvadlo, skříň na šaty, bohaté záclony a okno. Podlahu z leštěných prken. Stůl a dvě židle. Sklenice a džbánek s vodou. Připomenulo jí to zelená jezera a cestu. Vdechla vůni těla Davida Hupperta a jehličí a smolných lesů. Pocítila jaro i v sobě jako příval, kterému nemá smysl se bránit. Zvedla se jí prsa. Vyměnila si s Davidem Egonem místo. Vypadal klidný a čistý. Napadlo ji, co od ní čekal. Udělala s ním všechno, co dělal s ní. Zdálo se jí to najednou samozřejmé. V Lublaňské 25 nebylo nakonec nic, o čem se nemohl člověk předem doslechnout. Už se v duchu neptala, jestli to taky dělala její maminka, babička a v případě, že bude mít dceru, to bude dělat také. Vzala si tělo D. E. do úst.

Později šeptala: „Ty, D. E., víš, jak se řekne italsky krev? Sangue. Vím to od Lízy. Za všechno, co jako holky máme.“

Bylo tu něco, čemu nerozuměl. Náznak, který měla na mysli. Něco, co nikdy nedopověděla. A nač se radši neptal. Co buď chtěla, a nedostala, nebo jako by se ptala, zda je možné někomu podat svůj život jako paprsek slunce nebo paprsek měsíce, nějaké hvězdy, který se snaží dítě chytit v ruce. A do třetice, jestli nechce příliš mnoho, když chce všechno beze zbytku hned ze začátku.

Potom D. E. Huppert na chvíli usnul, příjemně unaven, a držel jí ve spánku ruku ve vlasech, jako by chtěl, aby nechala hlavu, kde ji měla prve, a druhou dlaní na krku, s nohou, přehozenou přes její nohy. Dívala se na něho. Věděla, co si objevuje, pro celý život. Pozorovala ho celou dobu, co spal. Bála se plakat. Vdechovala jeho dech, vůni jeho těla, paží a vlasů. Cítila jeho tělo. Pochopila něco, co člověk asi nemůže pochopit, dokud to nemá. Pokud se toho nedotkne. Dokud to nesní, jako kdysi divoši pojídali srdce svých přátel i nepřátel. Objevovala v sobě novou trpělivost, nové odevzdání. Pocit, že má víc, než chtěla, než čekala. Dávat z toho je nevyčerpatelné. Možná. Je to pravda, že holka dává víc, než dostává? Proč? Cítila spánek D. E. a svou příchuť v ústech. Vdechla zhluboka sladký vzduch.

Ale když D. E. otevřel oči, řekla: „Bylo a je to moje tělo, D. E. Všechno je zase při starém, jenže hezčí. Je to asi vždycky zápas mezi tělem a duší. To nejtemnější a nejhezčí ze všech pokušení. Asi jako všechno, co se platí krví. Strach z blízkosti a zároveň touha po ní.“

A nakonec: „Nemám moc těžkou hlavu, Davide?“

A ještě než mohl nebo chtěl odpovědět: „Kdybych nechtěla, Davide, nebyla bych tady.“ Pomalu, aby si to špatně nevyložila, vstal a šel k umyvadlu.

„Jsi hodný, že nerozsvěcíš,“ řekla Dita.

V měsíčním světle zůstávaly její oči rozšířené. Její tvář a ústa se usmívaly, ale v očích měla vážnost, která se už ztratila ze slov. D. E. se myl. Když se k ní otočil, bylo to proto, aby se na ni usmál.

10

Zájezdní hostinec postavili už před válkou. Byl to cihlový a kamenný dům. Mimo hlavní budovu s velkou zahradou a restaurací, obklopovalo hostinec několik hospodářských a obytných budov, chráněných keři, stromy a plotem. Dole houkala přijíždějící a odjíždějící auta, do toho kvokaly slepice, štěkali psi z dálky, z venkovského hospodářství bylo slyšet koně. Směsice města a venkova s prodlevami ticha a občasným houkáním vlaku.

Oknem, které D. E. otevřel, přivál vítr mezi vůněmi lesa a luk s jílem chuť vápna z přístavku za stodolou, kde majitel stavěl garáže. Za pár hodin se tu mohl člověk cítit doma. Z dálky zase zaslechli řehtání koní.

„Mohli bychom se zítra vrátit a vyjet si na koni,“ navrhl D. E.

„Ty umíš jezdit na koni?“

„Trochu. A ty?“

„Učila jsem se to loni v létě.“

„Je jen nepříjemné sletět.“

„Naštěstí jsem nikdy nespadla. Naučila jsem se držet jednou rukou špičky sedla. Kdybychom tu mohli zůstat, ráda bych si vyjela, Davide.“

„Co není, může být,“ řekl.

O lešení se opírala firemní tabule. Hotel Astoria-Novák, dříve U Žlutého kamene. Do polí a lesů se táhla zahrada, řady jabloní a třešní. Z kraje plotu rostly angreštové keře. Za plotem, který už nebylo ve tmě vidět, se houpaly ve větru břízy. Stromy na zahradě měly do půli kmene od země bílé chemické zástěry.

Pokoj byl vytopen. D. E. přikládal na oheň třešňová, dubová nebo březová polínka, rozčtvrcená po délce do přibližně stejně tlustých kusů. Mezi hrubě nařezaným dřívím ležely rozlámané staré došky, které se v ohni okamžitě vzňaly. Zaplavovaly místnost odlesky narudlého světla.

Kousek dál od rozpálených kamen, na novinovém papíře, ležely vedle polínek třísky na zapalování.

Ze suku vytékala kapka pryskyřice. Nukleární bouře nad Novým Yorkem. Konec amerického atomového monopolu. Poplach v Bílém domě. Zahnědlé okraje novin připomínaly pergameny.

„D. E.?“

Ještě řekla: „Mně to nevadí, D. E., žes rozsvítil. Ale nemusels. Dají se při tom číst noviny?“

„Hloupá,“ nadechl se D. E. Staral se o oheň. „Strašně hloupá.“

„Myslíš, že to dítě bude zase křičet?“

A když k ní David Egon Huppert znovu vzhlédl: „Když zavřu oči nebo se dívám do ohně a vidím tě, jak tu pro nás hospodaříš, slyším v duchu pořád křičet od vedle to dítě.“

Chvíli ji držel D. E. v náručí. Vychutnávala to, jako by to byl příslib všeho, co si k tomu směla představit. Zdržela se už slov. Cítila, že toho bylo hodně, co bylo řečeno, alespoň z její strany, možná, že příliš mnoho. Taky D. E. mlčel. Zdál se jí najednou pozorný, pozornější než dosud, pokud se to tak dalo povědět, jako by k tomu přispělo, že si kromě ní hleděl kamen. Zdál se otevřenější než prve. Snad se mu přece jen dostala víc pod kůži. I to mohlo trvat jen chvilku.

Zaslechla v duchu hlasy, jež patřily jemu a jí. Nebylo to už tady a nepřicházelo to z hloubek paměti. Jako kdyby předběhla měsíc, rok, dvacet let nebo ještě víc, snad padesát roků? Usmívala se najednou mlhavě, zasněně, zasvěceně. Zahrnulo to nějakou novou abecedu, ztracené symboly, zapomenutou řeč. Mohla si do toho dosazovat, co chtěla, radost, truchlení, domov i ztrátu domova i přísliby, o jakých se jí dosud ani nesnilo, oheň, dálku, blízkost, cesty, děti. Povodně a zemětřesení. Krupobití. Válku, všechno, čeho se lidi bojí. V co věří, navzdory všem horším zkušenostem.

„Všechno, co je poprvé, je silné,“ řekla.

Vdechovala večer, který sem vplouval, a teplo, které vydával oheň. Hřejivost, kterou vydávala sama. Tu vycítila z Davida Egona Hupperta. Je možné, aby se toho za tak krátko stalo tolik? Snad všechno? Připojila se k tomu představa dětí, které se narodí, lidí, kteří vytvoří rodiny, postaví domy, obdělají pole. Představa ročních období, které nezastaví ani bouře, ani sucho, sněhové vichřice, výbuchy na slunci, to, čemu Brita říkala sluneční vítr. Myslela na to, čemu se člověk může poddat, čeho se zbavit, čemu dát v sobě možnost růst. Nezdolná chuť žít a zároveň strach žít, pro to neznámé, nepředvídatelné, hrozivé a klamně utěšivé, pro co neměla slova, co pouze vytušila někde před sebou, jako když se člověk dívá do šera, do noci, do veliké, neznámé tmy. Co zaháněla přítomnost druhého člověka, v této chvíli D. E.

Nechala se objímat a přimykala se k D. E., jak nejtěsněji mohla, snažila se vzít Davida Egona Hupperta do náruče tak, jak objímal on ji. Chtěla se a zároveň nechtěla jenom se choulit v jeho pažích a na jeho hrudi. Hledala rovnost, která jí unikala, ale bez které by asi nemohla ani dýchat. Hledala v něm slova, která nenašla, a slova, která sama nenašla.

„Snažím se věřit, že záleží na každém člověku, Davide.“

„Pojď ke mně.“

„Jsem u tebe.“

„Blíž.“

„Jsi nenasytný?“

„Chceš?“

„Chci!“

„Buď taky nenasytná.“

„To chci slyšet.“

„Slyšíš to.“

„Slyším to.“

„Chci věřit, že věci mohou být dobré. Že lidi k sobě mohou být dobří. Že v každém lidském srdci je něco, co může člověka pozdvihnout nebo zachránit, dát mu, co chce.“

Políbil jí vlasy a rty a hladil ji. Ve tmě za oknem se ztrácely obrysy staveniště a garáže a kůlen, hromádky písku, míchačka betonu a pytle cementu. V ztemnělém blátě a sněhu se topily hřebíky. (To viděli, když přijížděli.) V některých hotových místnostech přístavku už chybělo jen sklo a na zemi, dokud bylo ještě vidět, ležely okenice a dveře. Vplouvala přes to tma, jako vody, zaplavující budoucí vchody a východy. Syrová vůně novostavby, práce lidských rukou, chtění, vůle, něco, čeho lze dosáhnout. Jen letmo ji napadlo, že s těmi, které zabili, se ze světa ztratila energie, tak jako s každým nově narozeným člověkem přibývá.

„Na co myslíš?“ uhodl D. E.

„Už se ti někdy chtělo zastavit čas?“

„Nejde zastavit čas.“

„Chtěla bych být jako lidi, kteří nemluví o tom, co udělají, ale udělají to.“

„Udělám to,“ žertoval.

„Vím, že to uděláš.“

„Doufám, že myslíš na to, co já.“

„Myslím i na to, co ty. Vím, nač myslíš.“

„Nemůžu vedle tebe myslet moc na nic jiného.“

„Myslíš jen na to?“

„Ne vždycky, teď.“

„Jsem ráda, že na to teď myslíš.“

Ještě nikdy s nikým nemluvila jako teď s Davidem Egonem Huppertem, leda sama se sebou. Cítila v sobě, co se v ní rozléhá, šeptá, skvostné tóny, ticho.

V restauraci podávali ještě večeři. Už tu bylo míň lidí. Hráli You belong to my heart. Trojice hudebníků to doprovázela zpěvem. For now and for ever.

„Znám to ještě z Hagiboru, z roku 1942, než zabili Heydricha a všechno se, přece jen, zdálo ještě trochu normální. Zavolá srdce tvé, a já se vrátím.“

D. E. si začal pohvizdovat k saxofonu, trubce a anglickým slovům zdola. Dita zpívala česky: „Z dálky té ztracené, já přijdu zpět…“

V restauraci stály zahradní stoly a dřevěné židle. V přestávce mezi hudbou si D. E. hvízdal: „You make me happy, when skies are grey…“

„Thank you,“ řekla Dita.

„Not at all.“

V očích D. E. se objevil vlídný otazník. Svraštil čelo. Byla to spíš tázavost než starost, jak ji napadlo. Rozlomil došek, hodil ho na oheň a místnost zaplavilo nachové světlo. Nahý vypadal D. E. u ohně zase jinak.

Dita se položila na lůžko. Zůstala tu, pokrčena na boku, aby viděla na D. E., co dělá s ohněm. Když se na ni podíval, řekla: „Holky říkají, že mi sluší všechno. I náramek. Ale ty jediný víš, jak je to se mnou, když nemám nic než náramek.“

„Sluší ti to takhle.“

„Co kdybych měla břicho?“

D. E. se vteřinu domýšlel. „I s bříškem,“ dovtípil se, ale nenadchlo ho to. „Neboj se. Byl jsem opatrný.“

„Třeba bys ani nemusel.“

„Musím, holka.“

„Myslíš?“

„Vím to. Měla bys to taky vědět.“

„Vím to taky.“

„Nelekej mě.“

„Lekám tě?“

„Kapku.“

„Taky nechci skákat z lodi do moře dřív, než začne hořet nebo se potápět.“

„Proboha, snad taky nechceš vstoupit do klubu přátel Titaniku?“

„Jsem tam už dávno členka,“ vrátila mu to. „Jmenovali mě čestnou místopředsedkyní. S právem přijímat další.“

„Čím mě ještě překvapíš?“

„Ještě ti něco povím. Když jsme kopaly zákopy, protože se blížili Rusové, vyhazovala jsem lopatou hlínu a najednou se rozpršelo. Schovaly jsme se pod plachtu valníku. Přišel Sturmmann Zugschwert a křičel, že budeme za trest pracovat nahé. To nebylo to nejhorší. S ohledem na počasí si to musel rozmyslet. Zmrzly bychom mu tam a mrtvoly, jak známo, nevykopou ani důlek, natož zákop. Horší bylo, když mě poprvé ostříhali dohola. A že mě stříhal muž. Nazítří mi ten člověk přinesl šaty. Ty šaty mi potom možná zachránily život. Prošla jsem třemi selekcemi. Bylo důležité, jak jsi vypadal.“

Myslela teď na to, že sem přišla, protože chtěla. Ale nemyslela si, že to musí zbytečně zdůrazňovat. A že všechno, k čemu se rozhodla, si rozhodla sama. Bloudila pohledem po nábytku a po pokoji.

„Chceš si to taky tak dobře zapamatovat?“ zeptal se D. E.

„Chceš, abych ti lhala?“

Dole hráli Dinah. Potom Láska nepřichází každý den.

„Nemůže to být hezčí, ani když se budu vracet jen v paměti,“ řekla Dita.

Prohlížela si místnost, jako by přešla vrcholky Alp nebo severní točnu. „Proč každý, kdo něco udělá nebo něco hezkého prožije, hned myslí na to, jak na to bude za rok nebo za padesát let vzpomínat? Lidi jsou příšerně sentimentální. Každý to má u sebe jako svoje přenosné kapesní album.“

Zdola sem připlouvala melodie. Měla pocit jako někdo, kdo ochutnává to nejlepší.

„Máš paměť jako dům, kde už nebydlíš,“ řekl D. E. „Anebo naopak, dům, kde nebydlí nikdo jiný?“

„Co myslíš?“ Napadlo ji, že už se ptá, jako se ptá D. E. jí.

„Uvažuju o tom, proč se říká, že kdo si zvykl být nahý, nechce nebo se stydí oblékat.“

„Nevypadáš na to, že by ses styděl svlékat.“

„Jen s někým.“

Pohlédl na Ditu.

„Jsem dobře rostlá?“

„Jak to myslíš?“

„Jak to říkám, Davide.“

„Samozřejmě.“ Nerozmýšlel se ani okamžik.

„Všude?“

„Docela všude.“

„Jsem ráda, že to říkáš.“

„Čekala něco jiného?“

„Ještě mi to nikdo neřekl.“

„Tak ti to tedy říkám. Jak tě to napadlo?“

„Nebyla jsem si někdy jistá.“

„Chceš vážně, abych ti to věřil?“

„Byla bych ráda, Davide.“

„Odteďka si tedy můžeš být jistá.“

„Ve všem?“

„Docela ve všem. Ve všem, co je důležité. Na sto procent.“ D. E. se usmál. „Na tisíc procent,“ opravil se.

„I pro tebe?“

„Hlavně pro mě, doufám.“

„Ty sis byl vždycky jistý?“

„Kluka asi trápí jiné věci. Klukovi taky většinou nikdo neříká, že se mu líbí jen pro jeho tělo.“

„Líbím se ti hlavně pro moje tělo?“

„I pro tvoje tělo.“

„Děvčata to slyší na každém kroku.“

„Ale to je jistá věc, že dívčí tělo je krásné. Krásnější než tělo kluka. Pro všechny obloučky, pro symetrii i asymetrii všeho,“ dodal.

„Jako chleba? Nebo jako víno.“

„Přijde na to. Asi jako sto věcí. Včetně chleba s máslem.“

„Taky tělo muže je krásné, Davide. Nevěděla jsem to.“

„Všude? Pochybuju.“

„V určité chvíli všude.“ Neřekla, že jak je vidět, není o to u něho nouze.

Myslela na to, co měl všechno na mysli, co měla sama na mysli. A na to, že někdy dosáhla, co chtěla, i když pozdě. Jak říkala maminka, lepší pozdě než nikdy. A jinak, než asi původně chtěla. Pocítila, jak je blízko tomu D. E. alespoň provokovat, když ne hned urážet. Měla by si dávat pozor? Nemohla si vysvětlit proč. Snad je to povaha. Neříkají holky, že je těžké se jí zavděčit. Narodila se s tím? Uhnětlo se to během osmnácti roků, všemi jejími zkušenostmi, těmi nejlepšími i naopak? Byla by taková, i kdyby nebyla tam, kde byla? Snad je to pozůstatek něčeho, co je tak dávné, že pro to nemá člověk ani stopy, ani slova. Kousek ryby v mozku. Nebo ještěrky, mloka, mouchy, kdovíčeho. Neměla pro to vysvětlení ani hmatatelné důvody, jen pocit a předtuchy.

„Kluk si spíš láme hlavu pohotovostí, vytrvalostí a někdy velikostí. Trápí ho, když selže. A někdy selže právě proto, že se bojí, aby neselhal, aby udělal ten nejlepší dojem v co nejkratší době. Kluk věří, že to je jeho největší síla, nejpádnější důkaz. Vypadá, jako že nechce holku právě proto, protože ji tolik chce. Cítí se vinen, a čím víc na to myslí, tím je to horší. A pak je smutný a vzteklý. U kluka je totiž všechno hned vidět.“

„To myslíš, že holka je na tom lepší, protože na ní není všechno hned vidět?“

„Není to tak trapné, myslím. Kluk nemůže předstírat, co holce nedá moc práce.“

„To nevypadá na tvůj případ, Davide, ne?“

„Ne s tebou.“

Čekala, že se na ni usměje, ale místo toho se najednou zeptal: „Máš z něčeho strach?“

„Někdy,“ odpověděla. „Ale nemusíš se bát.“

Nezeptal se čeho, aby nemusela nic vysvětlovat. Stačilo mu, co už řekla, že je s ním jiná, než byla, ještě když sem přijeli. Všechno je tím jiné. To, co ji obklopilo mlhou, jako by se sama tak zřetelně už neviděla. Snad je to tak už provždy.

K překvapení D. E. zase řekla: „Nevěděla jsem, že hřích je tak krásný. A tak dlouho ses tvářil, že si mě vůbec nevšímáš.“ To nebyla docela pravda. Ale vrátila mu to, co si opravdu dlouho rozmýšlel.

Podívala se na svoje šaty, boty a prádlo. Malý cestovní vak, který si vzala s sebou, pro všechny případy. Zvenku slyšela vítr, jak česal keře, kořínky trávy, klouzal po mokřinách a pohyboval lístky, které zbyly v korunách jabloní a jiných ovocných stromů ještě z loňska.

Vstala a šla k oknu. Zamotala se do záclon. D. E. šel do koupelny. Nechal otevřené dveře. Slyšela natékat vodu do vany. Sprchu.

„Asi je to pro každého sporné, Davide. V Terezíně jsem měla na starosti děti. Teď na to myslím jako nikdy předtím. Nikdo se neptal, co bude zítra, co bylo včera. Bylo jen teď. Teď je samozřejmě taky jen teď. Ale nikdo tomu nevěří. Je to možná bohatší než dřív. Ale něco tomu chybí. Nevím co a nevím proč. A nechci být neskromná. Jsme něčím jiní. Nejenom roky. Připomíná mi to, co říkali staří rabíni v jeskyních, že lepší nízká zeď, která stojí, než vysoká, která spadne. To, co je teď, by mělo být ze všeho nejhezčí. Každé teď je jen jednou.“

D. E. si pouštěl sprchu. Trvalo mu chvíli, než se s ní naučil zacházet. Dole hráli Begin the Beguine. Hudba stoupala nahoru a plnila ji, jak se asi plní vzdušný balon horkým vzduchem. Mohla vzlétnout, lehká jako peříčko, kdyby chtěla. Hluk ve sprše to přerušoval, ale nepřerušil. Obsáhlo to neslyšné ozvěny. Přísliby a náznaky příslibů. Slova jako lodě plující po hladině modrého oceánu. Vzdálené břehy, věnčené bílými skalami.

Cítila pohyb své duše. Nový život, kvůli němuž už nic nebude jako ještě včera.

Nábytek v pokoji byl starý. Z rámu zrcadla se loupal lak. Dita myslela na svoje teď, jako by to bylo jablko zralé k utržení. Pyl všech včel, které se ho dotkly, dokud bylo ještě květem. I když, možná, to bylo i červivé jablíčko. Usmívala se v duchu. Bože, nepřišla sem z penzionátu ani z kláštera. Nebyla jeptiška. Nebyla tomu ani blízko, i když žila jako stará panna.

Už by nemohla říct, že se její panenské uši nebo oči rdí, když vidí nebo slyší, co by ještě neměly.

„To, co je teď, by mělo být ze všeho nejhezčí, Davide,“ opakovala. „Neříkám, že to vždycky se mnou takové je. Ale jsem ráda, žes mě sem vzal. Čestné slovo. A žes mi řekl, že jsem dobře rostlá. A že ses dlouho nerozmýšlel.“

„Vypadáš jako bludička,“ vycházel D. E. ze sprchy, s ručníkem kolem pasu. Druhou osuškou se otíral. Byl to velký třecí ručník. Třel se důkladně a s potěšením. „Je toho v tobě zkrátka víc, než abych to vstřebal najednou. Musíš mi dát čas, abych to pochopil.“

„Třeba si budu chtít přiblížit za padesát let tenhle večer, jak vedle křičelo dítě.“ Pustila se záclony.

Ačkoli nic neřekl, dodala: „Neměl by ses opakovat, Davide. Nechci taky nic zkazit nebo ztratit.“

Prohlížel si pokoj jako prve Dita. Místnost s manželskými postelemi, bílá kachlová kamna, ořechový nábytek. Vysoko nad hlavami postelí se kroutily řezané ornamenty, dvě hadí hlavy, a nad nimi holubice, do dřeva vyryté bratrství hada a holubice.

„Jednou mi malý Munk taky vyprávěl o svém vědomí cíle. Objevuje to jako hvězdář novou hvězdu. Jsem šťastná, Davide. Mysli si, co chceš. Musím se dušovat, jako bych tomu sama nevěřila. Chtěla jsem poslední dobou alespoň pár takových hodin. Z nouze ctnost.“

„Vím, že máš spoustu plánů.“

„Dokončit školu užitých umění. Pak jazyky. (V duchu si zároveň říkala: Co chci? Mír duše.) Trochu cestovat. A ty?“

„Skončit práva. Mezitím navázat kontakty. Najít si cestu k lidem ze Světového kongresu.“

„Jistě jsi slyšel o zázračných židovských mládencích.“

„Slyšel jsem o zázračných rabínech, ale nevěřím v ně. Zázrační rabíni ani ti mládenci už mezi námi nejsou. Proč nevzít býka za rohy?“

„Býka za rohy,“ opakovala po něm Dita.

Staré zdi se hroutí, myslela si.

„Jsem ráda, když jsi ke mně tak upřímný, Davide.“

Chtěla říci: Mohla bych s tebou žít? Ještě to neřekla. Odpověděl by, že by také s ní mohl žít? Mohla povědět: Chtěla bych? Odpověděl by: Proč ne? V zákmitu vteřiny probrala některá proč ano, proč ne. Byla výhoda o tom mlčet.

„Nechci lhát, když nemusím,“ usmál se D. E. „Nepřeháněj.“

„Býka za rohy,“ řekla ještě jednou. Mohla jen ocenit, jak někdo stojí oběma nohama na pevné zemi. Měla obdiv v hlase. V očích. Ve volbě slov. Byli si nejblíž, co si během večera byli. Vnímala, co z ní opadlo.

Fíkové listy, vyryté do dřeva, stoupaly rovnoměrně po celé šíři lůžek. Všimla si teprve teď kuchařky, která visela nad truhlíkem blízko kamen. Z mladých umírají mnozí, mezi starými všichni. U okna stál kousek francouzského nábytku. Podobné sofa měla babička Olga. Položila na ně druhý ručník a posadila se.

„Máš hezká záda,“ řekl D. E.

„Díky.“

„Jsi lepší, než si myslíš.“

„Proč? V čem?“

„Ve všem.“

„Proboha,“ řekla zpěvavě Dita. „Každému je přece jednou osmnáct.“

Neřekla, že Doriska Levitová dává k lepšímu, co si za to opatřila. Večeře byla až na posledním místě. Místo toho dodala: „Linda zabavila naposled Lebovičovi za to, že u ní směl přespat, krabici od margarínu, v které si ze zvyku nosí svoje rezervní svršky.“

„Když máš hlad, může se to povědět i jinak,“ řekl D. E., aby zamluvil řeč o své nevlastní sestře. Nepočítal s ní a nechtěl, aby mu ji Dita připomínala.

„Jsem docela ráda na světě,“ usmála se Dita. „Je ještě pořád dost věcí, za které bych se styděla a které asi neudělám.“

D. E. se na ni podíval. Vítr zhoupl záclonami. Po skle zvenku lezl pavouček. Dostal se až na rám a na zeď a ztratil se.

„Když se to stalo Líze s tím plešatým doktorem, kterého pak vystřídal doktor Fitz, začalo jí být všecko katastrofálně jedno.“

D. E. trvalo chviličku, než si to zase poskládal. Dita už pochopila, proč se asi Líza přidržuje pana Gottloba, i kdyby snad byl o osmatřicet let starší. Mohla krásně předstírat. Věřit směly jen ty, které to ještě neměly za sebou. Proto některá židovská děvčat chtěla jít jen s těmi, co tam nikdy nebyli, jako Tonička Blauová? Nebo naopak? Je možné to porovnat se znásilněním? Zlé jazyky (Brita) tvrdí, že pan Gottlob se ze všeho nejvíc rád kouká a Líze zase stačí, aby párkrát vzlykla, i když je jí do zpěvu, nebo zavřela oči, jako by se jí obracely v sloup, nebo nějaká jiná improvizace anebo maškaráda. Malá smyšlenka nikoho nezabije. (Británie.) V posteli, jak tvrdila, se uplatní každý podvrh. Kdo by už nenaletěl, když i tak dostane, co chce? (Líza.) Doriska dostala to nejlepší dobrozdání, když už byla v sedmém měsíci, od všech svých přechodných ctitelů. Taky se za své padělky nestyděla. (Ten poslední měl podivné zaměstnání, kropič olova.) To nejlepší na tom je, že se to může stát každému. A to nejhorší na tom není, že to není nic pěkného. Brita se posmívala, že panu Gottlobovi sotva pomůže, když bude číst pilně Henry Millera Tiché dny v Clichy. Naštěstí si tím nerozšiřoval slovník. Ze slov používal ta, jimiž mluví ti poučenější.

D. E. se oblékal. V jejích očích bylo něco, co ho zvalo, aby přišel blíž a současně s tím ho udržovalo v odstupu. Bylo to až později – a ne tady –, kdy si to vysvětlil a vyvodil z toho důsledky, i tím, že nevyvodil, aniž to dost rychle nebo správně pochopila.

„Čarodějové se prý dívají v pekle dozadu a chodí pozpátku jako raci, zatímco sebevrazi sedí v trní a lichváři ve žhavém písku,“ prohodila Dita. „Máš to?“

„Nemám,“ odpověděl D. E.

Ale v té chvíli, kdy se na něj dívala, jak si natahoval ponožky, zakrytá jen bílou osuškou, tichá, jako by si už řekli všechno, měl David Egon Huppert pocit, jako by se skrz něho dívala do zrcadla, sama na sebe. Bylo to zrcadlo, v němž viděla ještě něco jiného než svou hezkou dlouhou tvář a své krásné lesklé vlasy, rovný nos, skoro dokonale tvarovaná ústa, pěkně dívčí, už hodně ženské tělo a dlouhé nohy a ruce? Připomenula mu děvčata, která se zbytečně obviňují. Jako by už dopředu upozorňovala člověka, co ho na ní dřív nebo později zklame. Narodila se do lichého počtu? Měla v těle něco rybího? Kladla si otázku, zda to takhle přichází k množství samiček, které se otevřely nebo zpřístupnily, protože nechtěly zůstat na ocet. Pocit, jak jí protéká pod kůží horká krev, ztratil na síle.

„Přála bych si být nejen dospělá, ale i starší,“ řekla najednou Dita, zahalená do osušky, a stáhla se do sebe, jako by se chtěla v osušce ztratit. „A zároveň bych si přála, abych byla ještě dítě, třeba u nás doma v kuchyni, a někdo se o mě staral, jako když jsem se starala v Terezíně o děti.“

„Nechceš toho tolik,“ řekl D. E. Bylo znát, že je to opak toho, co si myslí.

„Ještě jsem to nikomu nedala a od nikoho nedostala,“ řekla.

D. E. neodpovídal.

„Nechtěla bych se rozhodně chovat jako pijavice, která se na někoho přisaje a koho se pak lidi bojí.“

D. E. už byl skoro oblečený. Upravoval si kravatu. Měl dokonale bílou košili. Vyžehlené kalhoty, pásek z krokodýlí kůže s hezkou zlatou přezkou, ne příliš nápadnou. Neřekl Ditě slovo, aby se začala oblékat. Dával jí najevo, že jsou si ve všem oba rovni. (Snad ještě víc, než chtěla.) Zapínal si knoflíčky na manžetách, a pak si upravil přezku na opasku, aby byla přesně uprostřed, v zákrytu se zapjatými knoflíčky u košile. Naposled přišly na řadu vyleštěné polobotky.

„Brita se za tím požene pravděpodobně nazpátek do Velké Británie. Bude čistit svému šafáři po večerech jezdecké boty a ptát se, jak se máš, muži, jak ti žerou plnokrevníci?“ Nastavovala tvář teplu kamen. Cítila se jako jedna z kočičího houfu Isabely Goldblattové. Mniši a kočky rádi ryby. Vdané ženy se rády líbají a děvčata chtějí pohladit. Kočka se žene za myší a tělo za tím, co chce příroda, jak říká Lebovič. Už by za ni Isabela Goldblattová asi nedala ruku do ohně.

„Podle snáře mojí tety Mimi znamená bílý šeřík bohatého ženicha, šťastné manželství a minimálně tři úspěšné dětičky s osobností už po narození. Růže znamená lásku. Jablko pokušení. Had taky. Ale láska, jak se říká v té knížce, je jako růže, která rozkvete a uvadne, ale nikdo nemůže popřít, že i zvadlá růže byla jednou krásná.“

„O příbuzných jen dobře.“

Neposlouchal, nebo nerozuměl?

„Vina a touha, D. E. Jsem ráda, žes to udělal se mnou ty, Davide.“

„Kdykoliv, kdekoliv,“ dodal trochu nestoudně. Už se na něj nezlobila. Asi si rychle zvykla: usmála se svýma vážnýma modrýma očima.

Připadala si taky téměř nestoudná. Bylo v tom něco – snad jeho výraz, když se oblékal a než se začala oblékat ona, zatímco zůstávala většinu doby v osušce přes ramena a tělo –, že to řekla. Napadlo ji, že nikdo na světě nedokáže poručit, donutit nebo přimět někoho jiného, aby cítil, co cítil ten druhý, ať je to radost, bolest, očekávání.

„Víš co?“ zeptal se D. E. „Půjdu napřed a objednám večeři.“ Projevoval diplomatické nadání. Rozuměl jen zpola, co se s ní dělo.

11

V zahradní restauraci obsadil D. E. stůl v koutě. Ze všeho nejzřetelnější v něm byl postoj samečka. Když Dita přišla, vstal a podržel jí židli. Měla na sobě tmavé šaty, nabranou sukni, zvlněnou v boku. To, co si přivezla ve vaku na převlečení, kdyby tu zůstali přes noc.

„Netrvalo ti to ani tak dlouho,“ řekl D. E. opak toho, co čekala.

Obsluhoval je klidný šedooký číšník. D. E. ho proháněl a číšník to přijímal, jako by myslel kromě toho ještě na tisíc věcí. Přinesl jídelní lístek. Počkal, až si vyberou. Zapsal si objednávku, vyřídil ji v kuchyni a odešel do druhého kouta, kde sedělo asi devatenáctileté děvče v černém svetru. Sedělo s patami a špičkami nohou v sandálech u sebe, se zasunutýma rukama do klína. Když se děvče podívalo na číšníka, vyplul jí na rty úsměv.

Dita cítila, jak rudne. Náhle ji napadlo, že dítě, které prve nahoře křičelo, patří dívce a číšníkovi. Možná, že leželi v podobné manželské posteli s řezbami hadů a holubic. Kromě pohovky tam stála ještě dětská postýlka a stalo se něco, co vyvolávalo na rtech děvčete ozvěnu blaženosti.

Po chvíli se dívka zvedla a odešla do hotelu a číšník do kuchyně. Na prsou děvčete visel medailonek ze starých hodinek. Prošla pomalu mezi stoly. Když se vracela, držela v náručí dítě s leskle učesanou hlavičkou a velkýma očima. Usmívala se na vrchního a číšník se sklonil k dítěti.

Dita se dívala na stromy a na nástroje hudebníků. Pohladila D. E. ruku. Kolem nich šumělo listí na stromech. Do daleka se táhla pole. V temnu se vlnily lesy.

Vrchní jim rozložil příbory na ubrousek a pak přinesl jídlo a nakonec bachratou láhev červeného mělnického vína. Zabalil láhev až po hrdlo do bílého damaškového ubrousku. Potom odzátkoval láhev. Když D. E. okoušel, počkal číšník vteřinu, než D. E. přikývl, a nalil Ditě a doplnil číši D. E. Přál jim dobré chutnání a dobrý večer.

„To, co je teď, by mělo být nejlepší v životě, Davide,“ opakovala zase Dita. Snad se o tom přesvědčovala nebo chtěla přesvědčit. „Jsem možná špatná. Lžu a kradu, sobě i tobě. Podvádím – sebe i tebe. Snad se nesnažím z toho nejsprávnějšího konce. Ale to, co je teď, v tom by nemělo být kouska lži. Neměl by to být podvrh, padělek. Čestné moje slovo, Davide.“

„Mám hlad jako vlk.“

D. E. zdvihl svůj pohárek vstříc Ditě. Zdálo se mu, jako by měla zlomek vteřiny něco pomateného v očích. Usrknul pár kapek a začal jíst. Dita pomalu zdvihla skleničku a zase ji postavila na stůl. D. E. už nehodlal připustit nic, co by bylo zbytečně vážné. Mezi jídlem prohodil, že lev sní za deset dní skoro tolik, co váží. Jí jen jednou denně. To není vtip, je to tak. Usmíval se.

„Podívej se na tu holku v rohu, D. E.“

D. E. pohlédl na děvče v rohu, přikývl zavřenými ústy, a pak jedl dál.

Svítil na ně měsíc. Už byl vysoko. Paprsky se odrážely od bílého ubrusu. Vítr přinášel vůni čerstvě zoraných polí.

Později platil D. E. pohyby člověka, který už byl v Belgii, ve Francii a ve Švýcarsku. Nechtěl, aby se na útratě podílela. Byla ráda, že spropitné, které nechal na talířku, bylo vysoké.

12

Cesta byla úzká. D. E. jel opatrně. Naslouchal motoru, mňoukání koček, křiku ptáků. Řehtání koní. Štěkotu psů. Noc byla jasná. Slyšeli vzdálené houkání aut, zpřetrhané lidské hlasy. Z bažin a luk, z temného olšoví, kvákaly žáby. Vlak, který slyšeli houkat ze začátku večera, se teď asi vracel. Houkal zase tak dlouze, skoro vesele. Chvíli se předháněli s vlakem, který bylo jen slyšet. Měla kolem krku omotanou šálu od D. E.

„Nějaký Francouz řekl, že milovat znamená rozumět,“ řekla Dita. Vyslovila ze všech slov to jediné, které D. E. nevyslovil.

Pak řekla: „Jednou mi malý Munk vysvětloval, proč je podle něj spravedlivější to, co dává přednost slovu my před slovíčkem já. V my jsou všechna já podle Tlusťocha obsažena.“

D. E. měl na očích automobilové brýle a vypadal jako italský závodník Caracciola.

„Zajímalo by mě, co si Tlusťoch vážně myslí, čemu opravdu věří.“

Nebál se, že v my se také mohou nějaká já ztratit? Nezdálo se, že ho zajímá ještě něco v téhle chvilce, mimo sebe. „Jede to dobře, na to, že je to taková německá rachotina,“ řekla Dita.

Ještě se ho zeptala, jestli je rád, že má svůj vůz. D. E. neodpovídal. Soustředil se na cestu. Víc ho už nepokoušela.

„Rád bych ti vyšel vstříc, kdybys mi řekla, co chceš a co máš ráda.“

Zaslechla z toho jen skrytou dávku chlubivosti. Nemohla se ho už ptát, zda by bylo správnější, kdyby se podílela na útratě za pokoj a večeři a jestli mu neměla přidat alespoň na benzin. Ale D. E., kromě toho, že párkrát neodpověděl, jak by chtěla, nezavdal tolik důvodů k tomu, aby ho napadala.

Vjížděli do Lublaňské. D. E. zastavil blok od třiapadesátky.

„Děkuju, Dito. Nevím, jak pro tebe, ale pro mě to bylo pěkné.“

„To zní jako jedna japonská básnička.“

D. E. překročil dvířka, protože si Dita neotevřela. Obešel vůz. Vzal Ditu na její straně do náruče, přenesl ji a postavil ji na chodník. Dlažbu vytvářely modré a bílé kostky, osvětlené vysokou lampou. Dita mu vrátila šálu. Dali si dobrou noc. D. E. si začal hvízdat: You belong to my heart. Některé holky jsou složité. For now and for ever.

„Když budeš chtít, můžeme v tom pokračovat,“ řekl D. E. Napadlo ho, že se nechovala ani jako panna, ani jako kurva.

D. E. odjížděl, na chvíli jen krokem, než došla Dita k východu, hvízdal si nápěv: And the melody, under the bamboo tree, my dream…

III

Jak to, že život není tak vzrušující jako za války?

— Dívka z Lublaňské na pohlednici z Austrálie

Když se zastavím na ulici, kde si hrají děti, a přijdu blíž, dívají se na mě maminky s podezřením.

— Dívka z Lublaňské 25

Proč je všechno tak prozatímní?

— Z dopisu děvčete z Lublaňské ulice

1

Po výletu s D. E. mu Dita Saxová napsala dopis. Nebyl to zrovna milostný dopis, jak si myslela, a nebyla to úplně pravda, ale strčila ho do obálky, napsala adresu, zalepila ho a opatřila známkou, na které byl jelen v zelené barvě, o kterém se jí pak v noci zdálo. Kdy má holka bojovat o kluka, kterého nechce přenechat někomu jinému ani za něho zápasit na život a na smrt? Pak se jí o D. E. zdálo. (Nemohla říct, že to byl příjemnější sen, než když se musela svlékat pro Sturmmanna a někdejšího zahradníka a pomocníka hlavního podkoního Günthera Zugschwerta na prostranství před ženským barákem na podzim 1944.) Ve snu o Davidu Egonu Huppertovi spolu mluvili o lásce, manželství a dětech a co dělá milence šťastné. Na konci snu je překvapil Fici Neugeborn a řekl D. E., že je krysa, když ji svedl a nechal. Jí šeptal, že ona je stejná zrádkyně. „Nevěřím ti, Fici,“ řekla mu ve snu. „Věřím mu. Nevíš nic o lásce, víš jen, co je válka.“ Probudila se mokrá jako houba. Překvapilo ji, kde má ruku, bříška prstů. Cítila v podbřišku všechno živé. Holka je živá hlubina, řekla si. V zrcadle pak viděla svou tvář. Vyčítavé oči, šibalský úsměv, jako když coby malá holka provedla, co neměla. Napsala D. E. Jak očekávala, nechal bez odpovědi jak její psaní, tak její sen.

Doktor Fitz prohlížel děvčata v Lublaňské 25 pravidelně každou sobotu odpoledne. V košili z modrého popelínu vystupovalo doktorovi maličko narůstající bříško. Tady nahota neznamenala totéž, co mohla znamenat jinde. (Kromě některých holek, pomyslela si Dita.) Bylo skoro šest. Dům hučel. Normální brajgl. Zdola stoupaly hlasy Isabely a Lva Goldblattových. Sobota byla den úklidu, vycházek a návštěv.

„Ještě tři,“ řekl doktor. Měl hluboký hlas a chraptěl. Prohlížel Ditu. Byl to první člověk, který si asi nic nepředstavoval, když ji viděl svlečenou.

Za oknem zapadalo slunce. Začínal duben. Slunné dny se prodloužily, deště zkrátily nebo zřídly a večer už nebylo tak chladno. Za chvíli zůstal doktor s Ditou Saxovou sám.

„Měla byste jíst, spát a sportovat, pokud možno všechno najednou. To bych se na to podíval, abych z vás do roka a do dne neudělal Ritu Hayworthovou.“

„Co je s Toničkou?“ zeptala se Dita.

„Podívejte se, Saxová, s medicínou to musíte nechat na mně.“

„Kdyby se s Toničkou něco stalo, nezůstala bych tu.“

„Otevřete pěkně pusinku dokořán a řekněte á…“

„Třeba se bojí svěřit vám, co nesvěřuje nikomu.“

Udělala, co doktor chtěl.

Nezdálo se, že doktor hoří touhou mluvit s Ditou Saxovou o Toničce Blauové. Napil se vody z vysoké sklenice. Povytáhl si kalhoty, které mu v jednom kuse padaly. Měl bílý plášť a na botech psí dečky, podobně jako Munk. Nosil je celou zimu, jaro až do začátku léta a pak zase na podzim. Prakticky kouřil, aniž by přestal. Zapaloval si jednu cigaretu od druhé. Někdy otevřel okno a nekouřil jedině, když prohlížel Toničku Blauovou, což znamenalo, že věděl. Dita Saxová chtěla vyzvědět, co věděl.

„To víte,“ začal, „že si někdo pletl slavného tenora Benjamina Gigliho se stejně slavným gynekologem a mozkových chirurgem devatenáctého století? Věděl, že nejlepší cesta, jak vyléčit některé mozkové choroby, je navrtat člověku do hlavy díru. V průměru váží mozek tisíc pět set gramů, jeden a půl kila. Devadesát procent je voda. Kromě několika menších objevů se zdá, že všechno, co víme o mozku, levé a pravé hemisféře, co ovládají, znali už staří Babyloňané. (Neplést si s Irákem.) Ve dvacátém století jsme pokročili jen díky válkám. Po každé válce víme o něco více o tom, jak zacházet s šedou kašovitou hmotou, v které spočívá většina tajemství člověka a života. Ve válce se lidem dělají větší díry do lebky. Taky častěji, ovšem. To vysvětluje ledacos, i když ne všechno. Směšné, není-liž pravda? Velké taky. Jako všechno, co nás potkává.“

„Přibrala Tonička?“

„A vy jste nám přibrala nebo ubrala, krásko?“

„Jsem na svém, ne?“

„Ano i ne.“

„Je to se mnou stejné?“

„Je vám jasné, že nevíme nic podstatnějšího o spánku? Co se děje, když spíme a proč, kromě toho, abychom si odpočinuli. Nebo proč se nám zdá, o čem se nám zdá?“

Vybavila si zase Sturmmanna Zugschwerta a jeho kolegy Waffen SS v ženském lágru, když nařídili tisícovce žen, aby se svlékly. Proč to bylo tak pokořující? Rozkašlala se ve stejný okamžik jako doktor.

Přišlo to oběma k smíchu. Nechtěla být smrtelně vážná. Doktor asi také ne.

Doktor si všiml kruhů pod očima Dity Saxové, jako si prve povšiml průsvitné pleti Toničky Blauové. (Blauová si nesla v očích pohled muže, který ji znásilnil, snad i s místem, kde se to stalo.) Díval se na Ditu. Lámala si hlavu, čím si lámal hlavu on. Minule, stejně jako Toničce, Líze a spol., říkal, že si o sobě nemají a nemusí myslet to horší a soudí, že je docela správné snažit se z nevýhod včera udělat si to výhodnější tady a teď.

Doktor ji vyzval, aby si odložila. Čekal a kouřil. Všiml si náramku. Dita byla ve svetru. Měla už tři svetry. Bílý, světlemodrý a růžový. Po večeři v hotelu Astoria-Novák si hodlala opatřit černý. Otočila se, byla otočená k doktorovi zády, i když ne úplně.

„Nemáte nejhorší záda, plavovlásko. Co chcete podniknout s tímhle krásným vysokým tělem, ženská? Dospělý člověk aby se na vás pomalu styděl koukat.“

„Ráda bych se dostala do letního zájezdu Mezinárodních Modrobílých. Shánějí doprovod pro děti.“

„Proč si radši neuděláte svoje?“

Obdařila ho svým dospělým úsměvem. Zároveň v ní byla malá dušička.

„Co dělá škola? Co právě probíráte?“

„Architekturu staré Babylonie. Hnědé věže ze dřeva a z terakoty.“

„Nedýchat.“

Mumlal si: „Nedýchat, nekřičet, nezlobit.“

Přitiskl jí naslouchátko k hrudi. Napadlo ji, že jeho poznámka o škole nebyla možná tak nevinná. Ani já nejsem tak nevinná. Provinilému se už nikdo a nic nezdá nevinné, a naposled on sám. Usmála se v duchu. Myslela na D. E. Doktor byl za války v takzvaném IG Auschwitz, odbočce IG Farben, připojené k Auschwitz-Birkenau. Zdokonalili výrobu hnojiva z popele židovských dělníků. Platili za to hospodářskému oddělení Waffen SS nominální poplatek. Za to směli zužitkovat z mrtvých zlato na válečný poklad, vlasy na látky, matrace a provazy, mimo jiné, provazové žebříky do ponorek a obleky pro námořníky.

„Tak to asi opravdu probíráte. Zůstal ve mně dodnes údiv mladíka nad dopravou kamene, když dělníci neměli než nohy, ruce a svaly místo strojů. Vidíte, kde se až dají najít začátky Dachau? Od pyramid k přehradám. Sochy těch nejurostlejších modelů vlastně znamenají dělnickou třídu těch dob. Žádná německá lumpenburžoazie. Mluvil se mnou o vás včera profesor Munk. (Mimochodem, dneska má na starosti Brigitu Mannerheimovou.) Vykládal mi vědecké základy vaší lehkomyslnosti. Podle něho byla lehkomyslnost pro takovou slečnu jako vy mimořádně důležitá. Prý jste se tím dokázala přenést i v nejtěžších dobách přes potíže, které by za normálních okolností člověka zdolaly. Okolnosti pominuly, lehkomyslnost zůstala?“

Chraptěl. Znovu si připálil, tentokráte havana. „Jako bychom v Praze nevěděli, co je volná láska.“

Usmál se. „Mimochodem, slyšela jste o Diogenovi, že když tam měli válku a všichni pracovali pro zdárné vítězství nebo aby oddálili porážku, zastyděl se Diogenes za svou nepřekonatelnou lenost a pro lepší zdání valil soudek do kopečka a zase zpátky v úhledných kruzích?“

„Tak daleko moje vzdělání ještě nepokročilo,“ usmála se Dita.

Proklepal jí mezitím hruď, poslechl si srdce, změřil pulz.

„Všichni se musíme smířit se svým bezmasým čtvrtkem, holčičko.“

Minulou sobotu vyprávěl doktor Fitz Ditě Saxové o děvčeti, které mělo autonehodu. Vlítla do předního skla. Musel si dát záležet, aby vypadala po operaci jako předtím. Dopadlo to dobře. Jenže ona tomu nevěřila. Její tvář se jí nezdála tím, co udělal, ale co viděla. Muži jí skládali poklony. Přijímala je jako odmítnutí. Bála se, že obdivují její masku. Věřila asi, že slušný člověk je pořád spíš výjimka než pravidlo.

Doktor ovázal Ditě paži, aby jí změřil krevní tlak.

„V pořádku,“ řekl. „Nejste tak záhadná, jak vypadáte. Dá se to změřit, zvážit, odhadnout.“ Pak mručel: „Máme za sebou horší věci. Zažili jsme, když to šlo od špatného k horšímu a od nejhoršího zase k lepšímu. Začali jsme všichni zase věřit, že to nejlepší nás teprve čeká, ne?“ Podíval se na ni zkoumavě, od hlavy až k patám. „Loni touhle dobou jsem se vás ptal, jestli věříte lidem. Na to jste mi řekla, že ano, ale jen ve dne. Protože z každého člověka, kterého potkáte v noci, vás straší loupežník. Nebo nějaký pan Zugschwert, zahradník a podkoní, penzista nebo něco takového, předtím Sturmmann Waffen SS v Auschwitz-Birkenau, Frauenkonzentrationslager. Vzpomínáte si taky, co jsem vám na to odpověděl?“

Najednou se jí podíval zblízka do očí. „Nechcete nám náhodou taky emigrovat, Saxová? Židovská děvčata si dovedou udělat ideologii ze všeho. Zvláště, když od něčeho utíkají. Někdy vidí holou nemožnost, ale jdou si dál po svém. Poloviční vyvrcholení je taky vyvrcholení, ne?“

„Není to někdy obráceně? Občas dělá naopak ideologie ze všech Židy. Je to snad moje věc, co udělám se svým časem, ne?“

Napadlo ji, proč Kity Borgerová odjela do Austrálie, která byla nejdál a o které věděli nejméně. Zase se na doktora usmála. Nejlíp je dělat ze sebe šaška. To mají lidi nejradši. Je to nejlepší způsob, jak je zvládnout.

V hostinci naproti už hráli. Na chodbě někdo křičel: „S některou holkou je muž v pořádku, protože mu dala s tělem sebedůvěru. S jinou ne. Tak co?“ A druhý, pisklavý hlas: „To radši s nikým nechceš nic mít, abys v padesáti věděla, žes to nedostala? Nehraj si na nic. Kluci dávají přednost jednoduchým holkám. Kde mají brát holky sebevědomí?“ Připojil se k tomu starší hlas Velké Británie: „Pokud já vím, není věčně tak dlouho.“

Dita byla ráda, že u ní doktor nic nenašel. Oddechla si. Cítila na sobě doktorův pohled, jako by se jí dotýkal.

„Víte, Dito, co vy vlastně jste?“

„Co?“

„Nevinnost se zkušeností. Nebo zkušenost s nevinností?“

„To myslíte vážně, pane doktore?“

„Proč ne? Nikdo není jen to, co se narodil.“

„Pěkně děkuju. Jako bych to nevěděla sama.“

„Poslouchejte.“

„Poslouchám.“

„Jen zoufalí dělají zoufalé věci. Nechtějte všechnu spravedlnost najednou.“

„Vypadám na to? To bych musela vyvraždit miliony Němců jako oni nás. Na to nemám srdce. Taky si nemyslím, že to nejlepší dostanou jen ti nejlepší.“

„Samosebou že ne.“

„Když něco člověk moc chce, uteče mu to. Když se tolik nesnažíte, máte to.“

„Říkáte mi všechno?“

„Proč?“

„Něco mi v tom chybí, Dito.“

„Proč?“ opakovala.

„Vy tomu věříte?“

„Jistě. Společně s mou hlavní zásadou.“

„Která to je?“

„Nikdy si nezoufej. Život není to, co chceme, ale to, co máme.“

„Opravdu?“

Setkali se očima. Ditiny dívčí modré a doktorovy šedozelené.

„Taky bych si přál mít takovou zásadu, s kterou vystačím na všechno. Co tím myslíte, slečno Saxová?“

„Mám ještě jinou. Nemůžete se domluvit s nikým, kdo lže nebo nechce vyslovit pravdu.“

„Oblečte se.“

Doktor si zapálil cigáro, které mu uhaslo, a obrátil se k oknu, zatímco se oblékala.

Doktor si mručel pod fousy, že nikdo není černobílý. Pro Leboviče byl doktor Fitz přizdisráč. Doktor pokračoval v samomluvě. „Čeho je moc, rovná se nule. Nula je nic, nic je nula. Méně je více.“ V duchu asi některé radil: Neměla byste se umenšovat ani kasat. Sebevědomí se nedá předstírat. Autority si získáte jen tolik, kolik si jí zasloužíte. Amen.

Doktor Emil Fitz při prohlídce podotkl: „Něco jste se asi za války naučila.“

„Určitě,“ odpověděla. „Nikoho nepodceňovat.“

Myslela na sebe?

„Proti přeceňování nic nemáte?“

Na řadu přišla Líza. „Tak jsem slyšel,“ ozval se doktor, „že jste jako slavný holandský malíř sedmnáctého století Rembrandt. Nikdy ho nepřestalo bavit studovat vlastní tvář. Vy jste, Lízinko, hezčí. Neměla byste šetřit líčidlem?“

„Je to trestné?“ bránila se chabě Líza. Na doktorův pokyn se svlékala.

„Démon ješitnosti anebo snaha vidět něco, co není,“ řekl doktor. „Strach.“

Doktor Emil Fitz občas škádlil děvčata, ale nemyslel to zle. Neměly rodiče, cítil se povinen nahradit je v něčem po svém. Věděl, že je v baráku populární. Nesnažil se o to, přicházelo to společně s přirozenou autoritou, kterou si zasloužil. Všiml si Lízina krajkového prádla. O co se asi Dita Saxová při svém prohlášení opírala? Každá z děvčat byla román o démonech dvacátého století. Výsledkem bylo, že se nezalekly žádné katastrofy, třeba ohně nebo povodně, neobvyklé zimy nebo veder. Byly otrlejší nebo citlivější? Doktor mhouřil oči, vraštil obočí.

Jeden aby byl doktorem psychologie nebo psychiatrie anebo kouzelníkem.

Otevřenými dveřmi šestnáctky pronikala gramofonová deska se slovy, že nám mládí prchá v dál. Někomu se o někom zdálo. Pak někdo zpíval Stará stezka vedla Oklahomou. Včera se dal slyšet, co říkal jeho dědeček. Ptáci se zabíjí pro jídlo, lidi pro peníze.

„Dito,“ zastavil doktor Ditu ve dveřích. „Máte plán bé?“

Nemám ani plán á, říkala si pro sebe. Nahlas vyslovila: „I plán zet, pane doktore.“

„Budu vám foukat do zad,“ řekl k odcházející Ditě.

Mělo to být k smíchu? Jako když včera vykládal, že dějiny člověka dospěly, kam asi musely, a všechno začíná znovu. Civilizace od bodu nula. Věřil tomu? S Rusy i Američany? Osmdesáti miliony Němců, co zdárně přežili válku a platí tučné penze svým esesákům, wehrmachtu a loajálním nacistickým úředníkům?

A myslel si: Nechtěl bych je vyhubit jako oni nás. Někde ten kruh vraždění musí skončit. Proč ne hned ode mne?

Viděl ještě ztepilé tělo Dity Saxové před sebou. Kdoví, co tu holku čeká.

Braňte se malému životu, radíval děvčatům doktor. Ale co to byl ten větší nebo velký život? Snad život sám, řekla si Dita pro sebe. Jak to, že se seznamovala s lidmi, kteří jí byli vzápětí cizí? Ubohosti života si už užili dost. Znamenalo to, že je teď čeká padesát roků lepší existence? Jak se to počítá? Jak to je nebo není zařízeno?

Co to je, co se drží člověka a neopouští ho, ačkoli o to natolik nestojí? A co se naopak ztrácí jako dým?

Co by měl člověk dělat, aby neměl malý, ubohý život, ale naopak? Co musí opustit, čeho dosáhnout?

Jednou se bavili s Lebovičem o nejčastější lidské vlastnosti.

„Zrada,“ řekl Alexandr. „Nevěřím v ďábla,“ řekl, „ale kde se bere v životě lež? Tolik lží?“ Dita uznala, že občas lidi lžou, i když nemusí. Co to je, co je k tomu nutí? Říkala sama vždycky pravdu, ačkoli by to k ničemu horšímu nevedlo?

„Musíme se držet,“ řekl Lebovič. „Nedat se.“

„Je den,“ řekla na to.

„I noc je dobrá,“ odpověděl Lebovič.

„Je to pořád hledání,“ řekla Dita.

„Baví tě škola?“ chtěl vědět Alexandr.

„Lidi. Spolužáci.“

„Taky nejsem samotář.“

Představoval si Ditu Saxovou nahou. Krásné, silné, bílé tělo, prsa, klín. Dívčí teplo. Přátelské ruce. Co to bylo, co ho k ní přitahovalo a zároveň od ní odrazovalo? Musela mít pevné, vláčné tělo, myslel si a snažil se, aby mu to nekoukalo z očí.

„Tak zase do příště,“ loučil se.

„Ke štěstí,“ řekla.

„Začíná mi být každý čas krátký,“ skončil Lebovič.

A myslel si, jak je bílá ve tváři a asi i v těle. Podal jí ruku. Koukala mu z očí radost, jako ráno, když se probudil a slyšel i zavřeným oknem hlaholit ptáky. Radost byla pro Andyho jako kyslík pro plíce a srdce. Na rozdíl od ní proces vylučování jejich lidí ze společnosti v něm už nebyl. Vymazat ho ze sebe. Zrušil ho, díky své povaze.

„Až do smrti,“ uvedl naposled.

„Nejdelší,“ dodala Dita.

Pobyt v koncentračních táborech pokládal Alexandr Lebovič za svého druhu vkladní knížku životních zkušeností, částečné odpovědi na otázku, co je člověk, čeho je schopen a co všechno se skrývá v lidech, dobré a horší, a proč jsou roky koncentračních táborů svého druhu klíčem k moderní době, nejen k tomu, co se stalo, ale co se může stát a asi už ledaskde děje. Aniž znal jménem jediného filosofa kromě Sokrata, jehož prohlášení, že ví, že nic neví, pokládal za krásnou lež skromného člověka, který si mohl skromnost dovolit, protože věděl, co věděl, a zažil, co zažil, pro svou dobu a svoji osobnost. Ditino Život není to, co chceme, ale to, co máme. Někdo mu řekl, že žije po západu slunce. Odpověděl, že spíš přesčas. Ví svoje. Člověk může přežít, když si i v tom nejhorším najde štěrbinku, kterou se může přesvědčit, že na všem špatném je i něco dobrého. A nezastřelí ho. Jistě, někdy musí přivřít, když ne zavřít oči. Smířil se s tím, že vyprávět o lágrech je možné, ale většinou nesdělitelné, leda by si zájemce vyslechl šest milionů osobních svědectví. Nepokládal se za nejsměrodatnějšího svědka. Znal nadanější, schopnější a inteligentnější. Naneštěstí už nejsou. Zabili je. Viděl svět po svém. S tím – zatím – vystačil. Měl pro sebe medicínu. Pamatoval si to dobré, co kdy pro něj nebo v jeho přítomnosti lidi udělali, za nejhorších okolností. Bytostně věřil, že dobro existuje. A kdyby ne, jemu to pomáhalo. Za sebe si říkal: Život je údolí, obklopené horami. Chci je přelézt? Proč? Kam bych se dostal? Kdoví, co tam na člověka čeká. Vystačím si rozhledem tady. Vadilo mu, že viděl tolik lidí umřít? Aby si přiznal pravdu, vadilo i nevadilo. To nevadilo by zaměnil za výraz, že si zvykl. Je to svatá pravda, že člověk si zvykne i na smrt.

To byla třináctá komnata Andyho Leboviče. Tajemství, které nikdy nikomu nesdělil. Co ho na zlomek vteřiny rozechvělo, než na to zapomněl, co ho neopouštělo, nesdělitelná nemoc všech lidí, kteří se vrátili z táborů s pocitem viny, že žijí, ačkoli nikdy nikomu nic neudělali, a čím se cítili nevyléčitelně nemocní. Naštěstí to nebylo nakažlivé. Jen nesdělitelné. Byla to kapka jedu ve studni s čirou pitnou vodou. Představa černého oblaku na blankytně modrém nebi. Skvrna na slunci. Pohasínající hvězda.

Zlomek vteřiny, kdy měl strach ze života.

Zároveň se zubil, sršel a zvučel nakažlivým smíchem a bavilo ho, že ho pokládají za jednoho z nejpřátelštějších společníků, kluka do party, který nezkazí žádnou legraci. K primadoně měl daleko.

O Andym Lebovičovi se proslechlo, že se účastnil seance s moravským spisovatelem a jeho bratrem. Fici Neugeborn se ho zastal. Jediný duchař v Krakovské byl Felix Seligson, kterého ani Fici, ani Andy nemuseli. Přesto se Andy s duchy stýkal. Potkával rodiče, maminku Felicii a otce Markuse, strýčka Emana. Stýkal se i s babičkami a dědy, které odtransportovali do Lodže po atentátu na Heydricha, kdy se situace pro židovské obyvatelstvo příkře zhoršila. Jedna z babiček, oblečených vždycky v černém, ho brala na klín v kuchyni u roztopeného sporáku a opékala mu plátky brambor a jen se divil, že se babička nikdy nepopálila. S bratry zvedali silou soustředění a vůle stůl, který, jak by mohl Andy odpřisáhnout, se nepohnul ani o setinu milimetru, natož se vznášel k lustru u stropu, jak byli bratři spiritisté skálopevně přesvědčeni. Přerušil s nimi styky. Byli to přesvědčení antisemité. To odpoledne na cestě domů minul na chodníku odstavený harley-davidson a na benzinové nádrži četl: Věříš v posmrtný život? Svez se. Otce Markuse bral Andy Lebovič do postele, když prožíval něco pěkného, co by si rovněž zasloužil. Nebo když něco hezkého viděl. Odmítal smrt jako konečné řešení. Prodlužoval jim život představami. Věděl, že je to blbost, ale stejně. Spíš věřil, že důvěrný styk ho chrání před nachlazením, rýmou a podobnými potížemi. Od doktora Emila Fitze věděl, že to způsobuje vyšší hladinu bílých krvinek, hormonů a pověstných endorfinů a uvádí ho do pohody a spokojenosti. Na imunitu si nestěžoval. Otužování nepodceňoval. Stačil mu jeden, už potrhaný svetr, jímž připomínal profesora Munka. Neskákal v lednu do Vltavy, ale změny počasí mu nevadily ani v nejmenším. Chřipku neměl po válce ani jednou. Kapénková infekce a potíže s čůráním Felixe Seligsona mu byly cizí.

Britu Mannerheimovou, Británii, dojal, když se jí na pokyn, aby byl opatrný, dotázal, jestli má sliznice v pořádku. Nepil a nekouřil.

„Nevím, co bych vám řekl, Dito, jestli se máte brát tak vážně, nebo ne.“

„Neberu se tak vážně. Jen tak asi vypadám.“

„S tím bych se vám neodvažoval radit, Dito. Spěchejte, když si myslíte, že byste si měla pospíšit, ale na vašem místě bych spěchal pomalu. Pokud nic neuspěcháte, nic vás nepřekvapí ani nezaskočí.“

„Jo,“ vydechla. „Spoléhám se na svůj smysl pro humor.“

„Stává se z vás žena,“ řekl neurčitě doktor. „Ženské štěstí je neobyčejně přátelské a neobyčejně vrtkavé.“

Usmála se. Čekala jiné slovíčko, jaké je ženské štěstí.

„Co váš milostný život? Doufám, že nemáte z ničeho strach.“

„Bojím se žraloků. Zdálo se mi o nich. Ale oceán s tím nemá co dělat. A nemělo by smysl říkat Herbertu Lágusovi, že jsem se vzdala snů čvachtat se v mořském příboji v El Salvadoru.“

„Jíte ráda studený meloun?“

„Někdy.“

„I v zimě?“

Od doktora namířila Dita rovnou do sprch. Bude hezké se vykoupat. Měla volnou vanu.

Ze sprch se ozval křik. Dita rozeznala nejprve Lízin, potom Lindin hlas.

„Ty kurvo! Opovaž se na mě šáhnout.“ A vzápětí? „Má rakovinu. Otevřeli jí prsa. Zeptej se doktora Fitze, když mi nechceš věřit.“

Dita se namočila. Vstala z vany a odryglovala se. Jednou rukou si přidržela ručník a druhou napřáhla, aby pleskla Lindu do tváře. Stékala z ní voda. Lindě se obtisklo v pleti pět prstů.

Isabela to musela slyšet, i kdyby byla nahluchlá. Stála před umývárnou a brala za kliku. Pokyvovala dlouhou koňskou hlavou. Velké koňské oči se jí leskly. Byla bledší než jindy.

„Co se děje?“ ptala se Isabela. „Je vám tu zima?“

Brita řekla jakoby nic: „Andy má pro změnu známost s nešťastně provdanou paničkou. Jednou ho manžel přerazí vejpůl.“ Uváděla, že nejspolehlivější zkouška v umění líbat je vzít do úst třešni i se stopkou. „Rozkoušeš opatrně třešničku a zbavíš se jen pecky. Jazykem musíš udělat na stopce uzel. Když to dokážeš, jsi opravdu žena – s velkým začátečním písmenem.“

V tichu, které nastalo, bylo slyšet kroky na chodbě, bouchnutí dveří v ordinaci. Nakonec slyšeli vodovod zdola ve sklepě.

Hlas Goldblatta: „Belo, proboha, kde vězíš?“ A pak: „Mohl by mně to laskavě někdo sdělit? Které šaty si mám vzít na večer? Ty s vestou?“

Isabela Goldblattová, hubenější než před týdnem, přelétla pohledem tváře děvčat. Scvrkávala se jim před očima. Volala do otevřených dveří koupelny, jako by se nic nestalo, jako prve Brita: „Ty černé, Leo.“

Obrátila se k Ditě: „Kdo se omlouvá, zároveň se obžalovává. Nechceš se utřít, husičko? Chceš zase nastydnout?“

2

První jarní večírek připravilo vedení domů v Lublaňské a Krakovské do Akademické kavárny Sia v Pařížské ulici. Začínalo se v osm. V osm třicet se zvedl Alfréd Neugeborn od stolku, kde sedělo už pár prominentů z Obce, a přiloudal se k baru.

Odpoledne se v Krakovské proslechlo, že přijde i pan Jakub Steinman, „někdejší vyslanec a přítel mládeže“. Říkalo se to i před únorovým večírkem. I když pana Steinmana nikdo na podobném podniku neviděl. Dodatečně se také vysvětlovalo, že má bolesti kloubů nebo ho bolí zuby. Ale i to jen tak, jako by to znamenalo u pana Steinmana a páně Steinmanem něco neobyčejného. Přišli už taky lidi z Mezinárodního Modrobílého svazu židovských studentů při Světovém židovském kongresu a vedoucí organizace Ort pro zaučení mládeže v průmyslu.

„Balzac varuje před ženami ve fialovém,“ říkala šatnářka trojici Dita, Tonička a Bohorodička Mannerheimová. Dita se usmála. (Ditě se zase zdálo o Davidu Egonu Huppertovi a o ďáblovi. Satan se jí tázal: „Myslíš, že můžeš milovat někoho, koho nenávidíš?“) Fici Neugeborn se na ni díval od baru. Ficiho zase pozorovala Linda. Andy si zavazoval u vchodu tkaničku a překážel asi pěti lidem. Podíval se zdola na Britu.

„Všechno, jak má být, ne?“

„Nechceš si taky nechat něco na zítra?“ odháněla ho Británie.

„Co když žádné zítra nebude?“ zazubil se Andy.

„Máme si toho spoustu co říct, ne?“

„Ne,“ odsekla Británie. „Nejsem žádné tvoje tralala.“

„Jo, mimochodem,“ řekla Dita. „Hitler má dnes posmrtné narozeniny. Přeju mu všechno nejlepší. I to, kdyby se vůbec nenarodil. Ale to možná přeju víc sobě a vám, holky.“

Dita se cítila dobře, obklopena známými.

Barman se bavil s Maxmiliánem Gottlobem, který čekal na Lízu Vágnerovou. Mluvili, jako by barový stůl mezi nimi spojoval i rozděloval francouzské a anglické pobřeží, když spolu ustupovali v létě 1940 u Dunkerque.

„Nechal jsem tam svou četu celou,“ uvedl pan Gottlob. Doléhalo to až k šatně. „Statečnost a zbabělost? Před tím, při tom nebo po tom? Hodinu na to, co odtáhne zdravotní sbor, vypadá bitevní pole zase jako oranice. Když člověku hoří koudel pod nohama, nemá ani čas, aby to rozeznal.“

„Ach,“ povzdechla si Dita a mrkla na Ficiho. Věděla, že v tomhle si rozumějí. Až na to, že jí pustilo očko na punčoše. Něco s tím musí udělat. Má jít na toaletu a svléct si punčochy? Rozhodla se to udělat hned. Zmizela Ficimu z dohledu a vrátila se s nahýma nohama. Kde byl D. E.? Neviděla ho tři neděle. Možná, že kluk nechce holku, když ji nepotřebuje, ale kdo potřebuje kluka, který chce holku, jen když ji potřebuje?

„Když zrovna nemusím, ani na to nevzpomínám,“ říkal barman. „Mám na ten kousek pobřeží mizerné vzpomínky.“ Uvedl, že Francouzi si mohli dopřát rychlou porážku, aby neztratili zase tolik mladých mužů jako v první světové válce u Verdunu. A že Britové Francouzům nevěřili, aby se tajemství radaru nedostalo díky francouzské lásce k penězům do německých rukou.

Fici si od konce baru při pohledu na barmana s panem Gottlobem vybavil, jak museli ve škole zpívat Hochy od Zborova. Učitel se div nerozbrečel. Dodnes nevěděl, kde to pořádně je. Někde na polské Ukrajině? Zajímalo ho, co chtěla říct Dita Saxová svým úsměvem. Díval se na její dlouhé nahé nohy. Věděl, že čekala na D. E. Hupperta.

„Nikdo nemůže sloužit dvěma pánům,“ usoudil pan Gottlob. „Nul ne peut servir deux maîtres le faire.“

Ficimu nevadil obsah slov. Přišel taky, aby se bavil. Rušil ho a dráždil způsob, jak o tom mluvili a cinkali skleničkami. Současně ho to přitahovalo. Bylo to pozdní, skoro obratné chvástání vůči smrti, už pěkně v teple.

„Něco ostřejšího tam nemáte?“ ptal se pan Gottlob.

„Pro vás se vždycky ještě něco najde, pane kapitáne.“

„Četl jste o tom varnsdorfském případu? Jak můžou někomu vyčítat, že germanizoval, když byl celou válku v Anglii? A znárodnit mu továrnu? To už nemluvím o lidech, kteří za tuhle zemi krváceli, když tady nadávali na slabé pivo.“

Fici je poslouchal jedním uchem. Vrátil Ditě úšklebek na adresu barmana a Maxmiliána Gottloba, byl rád, že ji má zase na obzoru. Pozoroval hudebníky, jak si sedali a chystali si nástroje. Uvažoval o tom, jestli si to Gottlob a barman prodělali, aby tu mohli stát, pít a oslovovat se „pane kapitáne“, „pane doktore“ a „pane četaři“. Přitom by nemohl říci, že to dostali zadarmo. Snad se tak nemusel třást jako oni, protože jejich život byl v sázce, ale nebyli odsouzeni od začátku do konce bez ohledu na to, co udělají, co si myslí, co chtějí, jen za to, jak se narodili, jako Fici a Dita. (Myslel na Ditu víc než na sebe a škoda, že to pro ni nebylo tak horké.) Za francouzským pobřežím bylo ještě anglické a za anglickým břehy obou Amerik a Austrálie. Za komínem v Březince byl zase jen komín krematoria v Březince. Dalo se žít o chvíli déle, když komín nekouřil, protože ho čistili, nebo když spalovali židovské obyvatelstvo z Maďarska nebo z Německa nebo Polska a tak si, pro nedostatek německého času, prodloužili život vězňové z Prahy, Athén nebo Milána. Každý věděl, že když Němcům zbyde čas, dostane se na všechny.

Brita říkala někomu o Munkovi: „Šlape si na jazyk.“

Pan Gottlob s úsměvem vysvětloval Ditě rozdíl mezi slovy Blitzkrieg a Sitzkrieg. Pak se nechal slyšet: „Les rois ont les mains longues. Králové mají dlouhé ruce.“ Měl pověst člověka, který ví, o čem mluví. Věděl, že ho poslouchá Dita, Líza a Brita a pár lidí. Doporučoval Ditě, aby četla Arthura Schnitzlera. Na Tiché dny v Clichy, které půjčil panu Huppertovi, má ještě dost času. Měl bystré, vědoucí oči.

Až příliš vědoucí oči? – napadlo Ditu.

Číšníci museli přistavit nové židle pro pozdní příchozí. Orchestr už hrál, pokaždé tři kousky s krátkou přestávkou, skladby Jerome Kerna a Jimmy a Tommy Dorseyho a v jejich podání Dvořákovu Humoresku a Na modrém Dunaji a Barcarola a Kdo si mé fialky koupí. Pan Gottlob poznal Píseň Indie podle Rimského-Korsakova. Dobře se to poslouchalo a hudebníci si vysloužili několikerý potlesk, ještě než se pořádně rozehřáli.

Pan Gottlob se obrátil na Ditu: „Znáte to? Liebestraum. Podle Franze Liszta. Myslím, že to byl poctivý antisemita.“

Měl pan Maxmilián Gottlob i vědoucí uši? – pomyslela si Dita. Parket byl plný. Dita zářila v nových šatech barvy šampaňského, s rukávy k předloktí. Svítily jí dlouhé bílé ruce. Pozdravila se s Ficim.

„Co sis dneska ukrad k večeři?“

Usmívala se na všechny. Slyšela konečně hlas D. E. Pak ho viděla. Kluk z Krakovské mu říkal u vchodu: „V prvním poschodí zpívají Vyletěla holubička ze skály, probudila modré oči ze spaní. V druhém se baví o sexu nebo o praní prádla, do poslední panny. V třetím už se líbají. Tady, jak slyšíš, báječně hrajou.“

Dita utrousila k Ficimu, zatímco se dívala na přicházejícího D. E.: „Jsou Židi Pražáci anebo Židi z Brna nebo Bratislavy. A pak – třetí v žebříčku – jsou Židi z Československa.“

„Nikdo z mé rodiny se nenarodil východně od Komárna, s výjimkou Budapešti,“ řekl Fici.

„To jsi nóbl člověk,“ přerušila je Bohorodička. „Myslím vás oba.“ Podívala se na Ditu, jako by jí skočila za výstřih blecha. „To mi připomíná lidi, kteří na toaletě nesnesou, aby je někdo slyšel. Když už nestahuje voda, pozvou si kapelu.“

„Kde ty informace bereš?“ usmála se na ni Dita. „Taky jsi slyšela o holce, která si nechala zaplatit jeden potrat od pěti kluků. Dělala to vždycky, když jí došlo kapesné.“

Cítila, jak se jí rozbušilo srdíčko, protože mezi přítomné v sálu přibyl D. E. Samozřejmě by mu odpustila všechno, kdyby ji oslovil nebo se nechal oslovit, včetně nezodpovězeného dopisu a dlouhé nepřítomnosti. Vypadal dobře. Mohla by s ním žít, kdyby chtěl žít s ní.

Pan Gottlob pozoroval zblízka Lízu, jak nabízela Toničce u baru ze své sklenice víno, aby se napila, když se otáčel k Ditě. Přilila si z poháru pana Gottloba, když si myslela, že to nevidí. Vzal si svou sklenici k sobě.

„Máš dobré srdce, holčičko. Skoro příliš dobré. Ami table est variable. Friendship in a wine-bar is lost overnight.“

Herbert Lágus odvedl Ditu na parket. Měl oblek z Kamgarnu s károvaným vzorem a polobotky z kůže africké krávy zebu. Snažil se ji oslovit svýma oddanýma hnědýma očima. Nemáš naději, chlapečku, odpovídala mu Dita svým pohledem. Bylo to skoro trapné. Dělala mu, co dělal D. E. jí? Vyřešila to svým obligátním úsměvem. Uprostřed tance – hráli foxtrot – ji požádal Fici Neugeborn: „Dovolíš?“ uklonil se. Herbert Lágus ustoupil, dost nerad. Ještě než skončili třetí kousek, mu Ditu přebral D. E. Čekala to? Spíš si to přála. Mýlila se tedy, když o sobě nedal slyšet, jako by se po něm slehla země? Nebo byl tak pekelně zaměstnán, že pro něj svět kolem přestal existovat? Mohla se jen domýšlet. Nebo si stanovil jiná pravidla, schopen je měnit, kdy ho napadne, aniž se doprošoval nějakého porozumění? Tvářil se, jako by se rozešli včera.

Neugeborn je pozoroval, jak se zaplétali mezi ostatní páry. D. E. mu udělal, co Neugeborn udělal Lágusovi. Hráli I love you Cole Portera. Dita vychutnávala hudbu, stejně jako si připouštěla, co pro ni znamená blízkost D. E.

Nemělo smysl mluvit o tom, kdo je vinen.

Měkký trojzvuk saxofonů, přitlumené trubky, synkopy, do kterých zapadala slova. Hráli ještě Express fox a Ticho, prosím. Její nejmilejší písničky. Tvářila se, jako by vyšla z tmy a svítilo pro ni nezářivější sluníčko. Nemusela to říkat, bylo to na ní vidět a D. E. to z ní vycítil. Usmíval se na ni. Nemohla vědět, co si myslel. Bylo pro ni důležitější, co dělá, že tu byl a přišel si s ní zatančit. Mohla si ze šlágrů sestavovat svůj nejčerstvější horoskop, mapu svých nálad a přání a výhledů.

Zůstali na parketě i kratičkou přestávku. D. E. se jen zeptal: „Jak se máš?“ a Dita Saxová mu zlehka vrátila dotaz:

„Jak se máš pořád ty, že tě není nikde vidět?“

„Dřu jako zvíře.“

Teď tančili na Brazil a pak na Bei mir bist du schön a bylo slyšet, jak si k tomu lidi prozpěvují (hudebníci měli už dávno vyhráno), a potom Duben v Portugalsku. Nechtěla si to pokazit ničím, co by vyznělo těžkopádně – a i proto trapně. Zeptala se jen:

„Kolikrát ještě někomu ukradneš tresť dívčí duše, D. E., a pak se neukážeš?“

„Přijde na to komu,“ odpověděl pomalu D. E.

Nemohla říci, nakolik mu to lichotilo i jako výtka.

Hráli V náladě. Pár holek i kluků už si všimlo, že tančí skoro jen spolu. D. E. se jí díval zblízka do očí. V tmavomodrém obleku s vestou a modrou kravatou nechal zvýraznit barvu jejích šatů. Pasovali k sobě jako dětská skládanka? Cítil její teplo. Tančili Mexickou růži a potom Poincianu a nakonec Amor.

„Říkám ti, že dřu jako zvíře. Nevidím se skoro s nikým. Snad s panem doktorem Gottlobem.“

„Je tady.“

„Vím, že tu je.“

Dita se mu schoulila v náručí. Cítila povědomé tělo, ruce, objetí. Vůni jeho těla. Je si sama vinna tím, že to nechce jako Líza nebo Brita, jako se vzájemně ohřívají zvířátka, a nezáleží jim na tom, čí teplo si vezmou a komu dají to svoje, a nemají si, když pro nic jiného, alespoň pro to nic za zlé? Se všemi moudrostmi a postřehy těch druhých i sebe samé byla v koncích, ale to nevadilo, když to bylo teď, jaké to bylo. Měla snad žárlit na pana Gottloba?

Hudebníci si dávali záležet a pár lidí jim zase zatleskalo. Přála si, aby melodie neskončila. (To bylo dětinské přání, věděla, že musí skončit.)

Nezmínil se o jejím dopise. Bylo možné, že ho nedostal? Nechtěla se ho ptát. Nechávala se unášet hudbou. V taneční melodii bylo všechno, co bylo a teprve přijde, všechna možná, snad, co není, může být. Ta jedna stránka. Měla ráda večírky. Měla je čím dál tím raději. Díky večírku se taky vidí s D. E. Bylo neuvěřitelné, jak to bylo najednou jednoduché.

D. E. si nebyl jist, co se sebou a s ní udělat. Přecenil její lhostejnost nebo netečnost k tomu odevzdat se někomu víc, než předpokládal? Bral to jako sport, vzít si a dát, byli si rovni. Nemyslel si, že kluk je víc než děvče. Nebo že holka má právo na méně. Tak o tom neuvažoval.

Něco v ní podcenil, to už viděl, ale nehodlal to napravovat nebo měnit. Takový jsem, říkal teď jeho výraz. Tak mě ber, nebo mě nech být. Dal by si pozor vložit to do slov. Neřekla sama v Astoria-Novák, že je pro ni den, každý den výhra nebo prohra v loterii? Netvářila se, že by bylo skoro dětinské milovat někoho beze zbytku? Nebyla pro ni existence druhem selekce jako pondělky ve Frauenkonzentrationslageru? Nedíval se jí na číslo na ruce. Nebylo ostatně vytetováno tak výrazně, aby bilo do očí. Nabídl jí, že mohou pokračovat, ale byla to ona, kdo neodpověděl. Nemá nic proti tomu, když si chce žít na vlastní vrub. Není bezcitný, ale není ani proti sobě.

Tančila dobře. Byla dobrá i mimo to. Nebyla tak zkušená, jak se tvářila, ale s tím si nelámal hlavu. Všichni se učíme rychle.

Díval se jí na špičku nosu, na ústa, hrdlo a chvílemi poklesl pohledem a viděl, co mu doplnilo představu, která ho vzrušovala. Cítil, jak se k němu tiskla. Vnímal její ňadra a pomyslel si, že je dobře zná. Bylo dobré ji znát. Podíval se jí do očí, a pak se oba ohlédli k hudebníkům a oba to rozesmálo.

„Je tu příjemně,“ řekl D. E. „Normálně nemám tak rád davy, ale tady se to dá vydržet.“

„Trošičku vedro,“ řekla.

„Zábavy nad hlavu.“

„Vysloveně dobré.“

Vyměnili si pohledy a úsměvy.

Byl ochoten, k čemu byl ochoten už před jejich výletem, v hotelu a když odjížděli. Byl svolný k přátelství těla, a samozřejmě, s příslušným podílem duše. (Přitom by snesl přiměřenou dávku úvah na námět všeho, co udělal Hitler, aby se nedivili, že si to už dávno před ním vyzkoušeli jiní, jinde, snad všude, v menším měřítku. Když už to musí být a Dita se bez toho neobejde, ačkoli na to nevypadá.)

„Jsi dobrý jenom na začátku, nebo bys obstál i při dálkové plavbě?“

„Dík,“ řekl D. E. „Báječně tančíš.“

„Tančit s tebou je skoro tak hezké jako jíst jahody v zahradní restauraci,“ ustoupila Dita.

„Co chceš slyšet?“

„Třeba takovou omšelou zdvořilost.“

„Jakou zdvořilost, když je omšelá? To mi k tobě nesedí.“

„Třeba, že stará láska nerezaví. Nebo že tři týdny nejsou zase taková strašlivá doba. Nebo mi znovu zopakovat, že ses ty tři týdny dřel jako zvíře.“

D. E. ji pozval k baru. Neřekl nic, co by mu mohla vytknout, za co by ho mohla chytit, co by se mohlo proměnit v budoucí závazek nebo nějaký nesplněný slib z minulosti.

Ani teď neřekl o jejím dopise slovo.

Alespoň nelhal, omlouvala ho v duchu.

„Psala jsem ti, že bych tě ráda viděla na starých místech, přinejmenším tam, kde potkávám sebe. Nemám ráda, když se mi lidi ztrácejí, daleko nebo blízko.“

Ještě řekla: „Jsou někde blízko, kde bydlíš, schránky na dopisy?“

A nakonec: „Třeba je to náš společný problém.“ V duchu doplnila: Nevědět, jestli jsme schopni – a jestli vůbec budeme někdy schopni – cele se odevzdat druhému člověku. Nejenom tělo, i duši, sdílený život, to dobré i zlé, jak se říká.

Mohl si to přeložit z jejího kódu do své řeči. To, co se naučili v lágrech: Nikomu nevěřit, nikoho nemilovat beze zbytku. Nevole loučit se s někým. Bylo to přiznání nebo obvinění?

Usmál se. „Říkám vždycky, že jsi pekelně chytrá, Dito.“

„Neodvolávám se k tvojí moudrosti, D. E.“

„Ani bys nemohla,“ zavtipkoval.

„Byla by škoda, kdyby to mělo mezi námi zůstat jen u svlékání, Davide.“

„Co je na tom špatného, Dito?“

„Nic. Bylo by to špatné, kdyby to zůstalo jen u toho.“

Nemohla se mu nabídnout obnaženěji.

U baru se bavili Andy Lebovič a Fici Neugeborn. Vyměňovali si svérázné a samorostlé náhledy na věrnost. Lebovič usoudil, že co nedostane nalevo, musí si vzít svépomocí zprava. Co nenajde tady, hledá jinde. Zná holky tisíc kilometrů odtud. Nic, co mu zvedá žluč tady, se jich tam ani nedotkne, a přestože znají vzájemně své adresy, jaktěživ ho nenapadlo se s nimi spojit. Kdo koho šidí? Nejdřív ti nastaví studený čumák. Pak si stěžují, že jsi studený čumák. Je to pravda, že holka nenávidí nevyžádané nabídky na prostocviky těla ještě víc než kluk její odmítnutí? Není to všechno vždycky pouhý omyl? Žert?

„Kde všude je všude, D. E.?“

„Kdo by se nechtěl na zábavě bavit?“

„Bavíš se?“

„Bavím se.“

„Kdy se taková zábava, tanec, sklenice vína rovná iluze?“

„Jak to mám vědět?“ zeptal se D. E. Jeho oči jí říkaly, že by nemusela být už tak brzy večer tak pekelně vážná.

Linda Huppertová nebyla u baru daleko od nich, aby jim ušly její vyčítavé oči. Naštěstí její výčitka platila Fici Neugebornovi, kterého oslovila.

„Mohla bych s tebou chviličku mluvit, Fici?“

Načež jí odpověděl, že mohou hrát třeba žravou dámu. Neví náhodou, kde by mohl koupit nový zip na jeho starou pilotní bundu? Všila by mu ho do ní sama, kdyby chtěl. Kdyby výčitka v očích mohla ztvrdnout, proměnily by se oči Lindy Huppertové v zelenavý beton nebo skálu.

„Důvěřuješ někomu, kdo si to nezaslouží,“ řekla Linda a nemohlo to ujít uším Dity Saxové. „Jsi jako slepý a hluchý.“

Dívala se na Ditina záda a Fici viděl, kam se dívala. (Linda dodala, že ty šaty vzala Dita kdoví kde. Normálně by si je nemohla dovolit. Stejně jako náramek. Nemluvě o delikatesách na společné večeře na šestnáctce.)

„Jak vidíš, chodí teď s mým nevlastním bratrem,“ ztlumila hlas.

Neugeborn svraštil čelo. Prohloubila se mu dlouhá vráska uprostřed. Podle toho se dalo odhadnout, jak bude vypadat, až zestárne. Viděl stejně jako Linda Ditina záda, splývající vlasy. Jak seděla na vysoké stoličce u baru, s dlouhýma nohama ve zlatých střevíčcích. Neušlo jim také, jak se dívala na Davida Egona Hupperta, to bylo víc, než jak se na sebe dívají kamarádi.

„Co se ti stalo s hlasem?“ zeptal se Fici Lindy. „Krákáš jako nemocná vrána.“

Linda si uhladila sukni. Nebyla ošklivá, ale nebyla ani hezká. Hořkost jí na kráse nepřidávala. Mohla by být pěknější, kdyby byla dobrá, myslel si Fici.

Byla by mu ráda položila ruku na stehno. Místo toho ho vzala za ruku, jako by nevěděla, co dělá, a Neugeborn ji od ní odtáhl. Linda zbledla. Přišla už bledá, ale teď zbělala. Tak na tom něco je, když se říká, že někdo zrudne nebo zbělá vztekem. Zalétla pohledem k D. E., který objednával pro Ditu vinný střik. Pro sebe chtěl napoleona. Barman se na něj tázavě podíval. Bude se muset spokojit s jelínkem.

Linda viděla jeho novou modrou kravatu, nejlepší hedvábí, trochu jako hvězdy na večerním nebi. Přála by si mít stužky nebo stuhu z takového hedvábí. Znala pár triků, jak si uvázat kravatu nebo stužku. Neměla tolik šperků a vyhrazovala si to stužkami, motýlky a jednou ze svých dvou kravat, barvy červené a žluté. Jejího bratříčka ani nenapadlo, aby jí ze svého půltuctu kravat některou, která by se hodila k ní, přenechal.

„Někdo si myslí, že když ukládal šest neděl pár dětí spát a vyprávěl jim pohádky, že jim snad zachránil nebo prodloužil život,“ řekla Linda. „Někdo má za to, že když přežije náhodou Terezín, Auschwitz-Birkenau a Belsen, naservírujou jí kvůli tomu snad svět bezplatně na tácku jako číšník v nejdražší restauraci. Myslí si snad, že je jen otázkou času, než k ní přijdou – s delegací a pugetem, s porcí světa – a zeptají se, kolik si toho laskavě přeje?“

„Kolik bys chtěla, aby toho navážili tobě?“

Neugeborn přimhouřil oči. Možná, že se nevzdal zásady nekrást nebo nelhat, ale podlost do toho nepatřila. V hlavičce Alfréda Neugeborna byl o to neslevitelnější smysl pro fair play, čím víc věrolomnosti, zrady a podlosti se o něj pokoušelo. Podlost nesnášel. To byla nejhorší lidská vlastnost, hodná snad krysy. Nesnášel ani nadutost, ale to nebylo se zradou k srovnání. Nechtělo se mu litovat nikoho, kdo sám na sebe hází kamenem. Linda ho dělala nervózní. Vytušil, k čemu ho chtěla vyprovokovat. Věděl, že ho chce znemožnit u Dity. (Jako by se snad nedokázal znemožnit sám.) Hudba hrála směs z Gershwina.

Na zdi nad Ditou byl nápis: Nestůjte mezi výčepním pultem a žíznivým člověkem. A pod tím: Máte-li dojem, že se bar pohybuje, zůstaňte laskavě sedět na svých místech.

Dva mládenci z Krakovské ji přesvědčovali, za tiché účasti D. E. Hupperta, že původně, před miliony let, byli koně malí jako lišky a měli už kopýtka. Taky delfíni ještě nebyli ryby, žili na souši a vypadali jako psi, s ocasem a psí tlamou. Vyměnili prostě souš za moře a zbytek udělala voda.

Strýček jednoho slyšel delfína mluvit. Otevíral pusu a dělal jako podsvinče kvik, kvik. Mlaskal. Na mou duši. Říkal mu to strýček. Nebo to bylo s delfíny obráceně? Chtěli ji ještě oba přesvědčit, že Mléčná dráha, čtyři sta miliard hvězd, se pohybuje směrem k Zemi rychlostí třicet tisíc mil za vteřinu. Chce to přepočítat na kilometry?

Dívčí hlas za Ficim namítal, proč se dá svět objevovat jen pozpátku. Je život jako řeka, protékající nocí na světlo? Nebo opačně?

Oba mládenci přesvědčovali Ditu o meteoritu, který zničil zeměkouli a vyhubil masožravé ptakoještěry, z nichž se stali holubi, slavíci a skřivani. Kdyby tomu nechtěla věřit, ať si dojde do knihovny ve čtvrtém patře. Lidi, jak vypadají pod zdejšími křišťálovými lustry, jako oni dva a Dita s D. E., trochu židovsky a trochu nežidovsky, jsou na zemi přibližně teprve padesát tisíc let.

Hráli pořád ještě Gershwina.

„Jestli tedy chceš vědět, co ti chci říct, Fici. Jde o pokladnu na sociální péči v Maiselově, jak jsi o ní v únoru mluvil.“ Bylo to venku. Položila mu ruku na stehno.

„Nechceš se náhodou taky jednou potěšit na svůj účet?“ zeptal se Fici. Podíval se na Lindu, jako by říkal, že nemá rád, když po něm chce házet jeho vlastním kamením.

„Nechci, aby ses hnal do něčeho a člověk, za kterého ses obětoval, by ti nechtěl přinést ani hrníček polívky do žaláře.“ To znělo Ficimu povědomě a poskládal si to rychlostí blesku. Tvářila se přitom, jako by chtěla naučit Neugeborna plavat, a Fici ji za to chtěl utopit. Nebo jako by to pro něho už tím, že to chtěla udělat, udělala, a nevěnoval tomu ani hnutí řasou.

Už si všimla, že když chce někdo někomu hodně pomoci, víc, než ten druhý vůbec chápe, spíš ho odradí, než získá.

Proč si to obrací lidi naruby? To snad od Neugeborna nečekala. Nebo se toho obávala, než otevřela pusu? V očích jí stály slzy. Orchestr hrál na přání Maxmiliána Gottloba starý válečný šlágr Don’t sit under the Apple Tree… a to potom with anyone else but me… Kolébal se sem Andy Lebovič. Nemusel dlouho odhadovat situaci.

„Nezdá se vám, židovská mládeži, že tu na jednu vstupenku na osobu nějak podezřele řvete?“ Zazubil se na Lindu. „Podívej, želvičko. Jestli se ti něco ztratilo z kabelky, protože tobě se pořád něco ztrácí, a chceš překročit sál, tak u volavčí tváře pana kapelníka máš mikrofon a poctivý nálezce ať to odevzdá v šatně za desetiprocentní odměnu. Kdyby se u toho náhodou našla moje krabice od margarínu, která se zase mně ztratila u tebe, i se svršky a párem svátečních polobotek, místo kterých už jsem si koupil lepší, tak ať s tím na mě počkají.“

Linda už plakala nahlas. Musela vědět, že přerývanými výkřiky a brekem seznamuje s obsahem svých sdělení i lidi, kteří neměli o ničem tušení. Dita Saxová zčervenala. Nemohla věřit svým uším. Vzalo to nečekaný zvrat. D. E. Huppert zatím nediplomaticky mlčel. Zaznamenával, co se děje. Byl by radši, kdyby se to nedělo.

Barman si vyměnil pohledy s panem Gottlobem a s D. E. Drželi jsme si psa a teď nás kousnul. Nebo teď pomáhá vlkovi? Za Ficim Neugebornem vedla chodbička k toaletám. Proti němu byla šatna. Dita se sklonila. Hledala snad ve své sklenici prstýnek?

„Promiň,“ řekl David Egon Huppert. Sestoupil ze své stoličky u baru. „Neztrácej se mi daleko,“ dodal. Upravil si kravatu. Světlemodré hedvábí setapura, s dokonalým uzlem v bílém límci, a zavrtěl hlavou, jako by ho najednou škrtila a uvolňoval si krk. Uhladil si sako, nejmenší záhyby. V očích měl výraz člověka, který sestupuje ze snivých výšin dolů do nížin a proláklin praktického života. Udělal pár pomalých kroků. Vypadalo to, jako by kráčel k toaletám. Zastavil se u stolku, kde, hned naproti baru, plakala jeho nevlastní sestra Linda. Uhladil si dlaněmi vlasy.

„Nechtěli byste toho nechat? Nejste tu třeba jen sami mezi sebou. Taky my tu možná nejsme sami mezi sebou. A nejsme v kovárně. Ani v cirkuse.“

Kapelník nechal nalistovat hudebníky Besame mucho, Políčko, pole a Ti-pi-tin.

Neugeborn pomalu vstával. Vypadalo to, jako by došlo ke krátkému spojení. K nějakému nedorozumění, které hrozí rozrůst se z krtčí hromádky v nějaký kopec. Ze strany Neugeborna ještě nepadlo slovíčko. Chtěl zastavit snad D. E. Huppertovi cestu na toalety? Nebo se hodlal zastat nejen sebe, ale i pochybné cti Lindy Huppertové? D. E. a Neugeborn byli stejně vysocí. Fici měl snad o málo širší ramena, mohutnější hrudník, ale nikdo nemohl vytýkat Huppertovi nedostatečně atletickou postavu. Oba drželi hlavy nahoře, dívali se navzájem přímo do očí jako dva kohouti na jednom smetišti. Výměna pohledů trvala vteřinu, dvě, tři. Drželi oba ruce v kapsách. Bylo nepravděpodobné, že by se D. E. přišel poprat.

Najednou vyrazila Neugebornovi pěst na Huppertova ústa. Byla to otázka zrychlené vteřiny. Bylo to skoro mimo čas. Andy Lebovič dal výraz svému překvapení jen tím, že zahvízdal – dost silně – směrem k Ditě začátek Internacionály. Na rtech D. E. Hupperta vytryskla krev. D. E. nespadl jenom proto, že se zarazil o pult baru. Zachytil se jednou rukou z boku hrany pultu. Narovnal se. A ve stejné zrychlené vteřině, také skoro mimo postřehnutelný čas, Neugebornovi ránu na ústa vrátil. Oba údery byly prudké. David Egon Huppert zasáhl pěstí Neugebornova ústa, horní ret a chrupavku nosu. Byla u toho krev.

Pak se rvali, ránu za ránu, a po každé ráně, kterou dostal Neugeborn, se vzápětí ozvalo praštění dřeva, ale ne proto, jak narážel David Egon Huppert na hranu baru. Fici Neugeborn měl bezděčné brnění. Nepočítal s ním. Získal je pravítky, které sebral 27. února začátkem noci na Obci. Kdykoli ho zasáhl David Egon Huppert do pravé nebo levé strany prsou, asi ve výši srdce, a zároveň níž i výš, narazil na pravítka v obou náprsních kapsách Ficiho saka. Bylo to brnění, s nímž ani jeden z nich nepočítal.

V tu chvíli se vzpamatovala Linda Huppertová. Chtěla zaujmout ještě výraznější úlohu než dosud. Připletla se mezi ně, aby je rozdělila a aby Fici viděl, co míní tak vážně, jak se jí k tomu ještě nikdy nenaskytla lepší příležitost. Otočila se k němu zády, aby ho chránila proti svému nevlastnímu bratrovi čelně. Taky Linda byla mrštná a vmísila se mezi ně za rychlou vteřinu v té chvíli už třetí. Skoro ve stejném zlomku vteřiny dostala ránu od svého nevlastního bratra, sevřenou pěstí, hranami kloubů, tu největší, kterou se Huppert odhodlal Ficimu zasadit, aby to ukončil.

Fici neřekl, že tohle nechtěl, Linda mu padla zády na břicho a na hruď a stačil ji chytit, aby nespadla, ale držel ji, jako by ji objímal oběma rukama.

„Promiň,“ řekl D. E. Huppert.

Rvačka tím skončila, stejně náhle, jak začala. Hradba těl na parketě strnula a ztichla. Celá Sia byla najednou tichá. Bylo slyšet větráky. Hudba zmlkla. Hudebníci drželi své nástroje v rukou. Trochu připomínali pohádku o Šípkové Růžence, jak stáli, kde přestali, s vytřeštěnými výrazy.

Dita zrudla a zbledla. Nečekala, že se to takhle zvrtne. Vypadalo to ještě před pěti minutami nadějněji. Viděla Britu a Lízu mezi tanečníky a jejich partnery v přední řadě stojících, včetně pana Gottloba. Tančící a netančící vytvořili dva tábory, jako by se rozdělilo Rudé moře. Brita na ni mrkla. Nebo se jí to jen zdálo? Měla být snad pyšná, že se kluci kvůli ní poprali? Nemohla říci, že se už dlouho kvůli ní nikdo neporval. Pro Britu to byl důkaz oddanosti, když ne lásky. Beznaděje, kterou se napájí každá láska, jak si myslela. Kvůli ní se kluci nervou. Na šestnáctce, až budou mít čas, si o tom popovídají. Ditě bylo horko. Vnímala, jak se všude potí. Měla mokrá záda a čelo. Nechtěla se otírat, aby nebyla ještě nápadnější.

Cítila, kolik pohledů se na ni upírá. Teď zahlédla Tlusťocha a správce.

„Nejsme přece v Chicagu,“ řekl Munk.

„Bohužel i bohudík,“ doplnil ho Lev Goldblatt.

Co by se dalo udělat, myslela si. Cítila trapnost. Lepily se na ni pohledy Munka, Isabely Goldblattové a Neugeborna. Cizích lidí. Povědomé tváře. Zase zrudla.

Správce si něco připomenul: „Il cavallo che meglio tira tocca le peggio scudisciate. Jenom koni, který chce, naložíme víc, než unese.“ Nikdo kromě Dity ho neslyšel. Položil si otevřenou dlaň na propadlou hruď, jako by v duchu na něco přísahal. Dita se soustředila na svou skleničku vína.

Neugeborna a Hupperta oddělil doktor Fitz, který přiváděl ze šatny atrakci večera, objev Alexandra Leboviče, do plavek převlečenou dvojici muže a ženy k výstupu Bronzová socha a nehybná krása.

„Také jsme se jako mladíci prali,“ vložil se už do naprosto klidné situace pan Gottlob. „Ale ne takhle, jako divoši. Ne tak surově. A ne ve společnosti. Bojím se, aby to takhle brzy nevypadalo v celé zemi.“

Linda už byla v pořádku. „Nedala“ svého kluka. Stála vedle Ficiho skromně, s mírně pokrčenou levou nohou, jako vzepřená na pravé, s hlavou hrdě vztyčenou. Všichni se na ni mohou podívat. Je vedle Neugeborna.

Hudebníci poslechli pokyn pana Traxlera, správce z Krakovské. Zpěvák s volavčí tváří začal zpívat, kde prve přestal:

One night when the moon was so yellow,

Rositta met young Manuello…

Ozval se potlesk a smích. Dita se snažila připojit, pak si to rozmyslela a zůstala sedět. Přišel si pro ni mládenec, kterého neznala. Hezky se uklonil a požádal ji, aby mu ukázala, jak se tančí tohle. Byl to waltz? Řekla mu, aby zatím prominul. Třeba ji tu budou potřebovat. Postavila se vedle D. E.

D. E. si vzal od barmana borovou vodu. Rány nebyly tak zlé, jak vypadaly. Pro trochu krve a modřin se svět nezboří. Andy Lebovič odváděl Alfréda Neugeborna k šatně. Vyzvedli si kabáty. Andy vysekl poklonu Ditě.

„Tady, jak to vypadá, jsme se už pro dnešek znemožnili.“

Dita se snažila D. E. pomoct. Pomáhal si sám. Nechtěl z toho dělat větší vědu. Žádné furore. Další kolo příště, ne tady. Gottlob má pravdu. Dita se vznášela vedle D. E. na svých nízkých zlatých podpatcích. Zpěvák si udělal pověst v Baroku, které po válce zrušili. Kvůli nízkému chodníku zbořili dům i s kavárnou. Hostoval v kavárně Vltava, kam chodili v sobotu.

Za pět minut nato nemohl Andy Lebovič pochopit, proč házel zamyšlený Fici Neugeborn do šedých vln Vltavy pravítka s firmou, která byla ve tmě nečitelná, a tužky, které pluly po hladině jako štíhlá torpéda vedle křižníků.

„Tu první jsi mu ulízl, že šel málem k zemi. Zachránil ho pult baru. Stačil se vzpamatovat. Není taková padavka, Fici.“

Nezeptal se, jestli to začalo kvůli Ditě Saxové. Věděl, co si přisadila Lindička. Asi si to potřebovali oba sdělit ručně.

„Nejsi v nejlepší kondici, když piješ, Fici. Moc dlouho ses taky rozmýšlel. Co takhle jít na zbytek večera do Romania baru? Prohýřené peníze jsou ty nejlepší peníze.“

A když se Alfred Neugeborn ani nehnul od zábradlí: „Pár holek by chtělo, aby je svět miloval jen proto, že je předtím chtěl sežrat. Řeknu ti teda…“

Věděli oba, koho má na mysli. V nočním oparu řeky se vznášel opar Dity Saxové, jejích dlouhých nohou, úzkého pasu a úst s úsměvem pro všechny sezony. Lebovič měl za to – stejně jako Dita Saxová –, že víc než všechno ostatní člověk potřebuje štěstí. Někdo asi ještě k tomu lásku. Ale neměl by to obojí plést, není to vánočka. A pak, ať se stane, co se stane, brát to normálně, i to sebenenormálnější. V tom je klíč k úspěchu. Ničemu se nedivit. Lidem, okolnostem, lidské povaze, jak se všecko zvrtne v nejnečekanější chviličce. Kdyby se Andyho Leboviče zeptali, čemu by porozuměl ze všeho nejradši nebo nejochotněji, řekl by to bez váhání.

„Ten druh holek, co si představujou, že je každý den neděle. Nebo že je budou nosit na ramenou jako někde v Brazílii, když je tam karneval, v Rio de Janeiro. Kdekdo jim něco dluží a samy nedluží nikomu nic.“ V šeru se mu leskly jeho ořechové oči. Nechal radši Neugeborna domyslet si, koho má na mysli.

Neugeborn vypadal sklesle. Mír z něho udělá pomalu sisinku, myslel si Andy. Můžou boxovat v Lékařském domě od rána do večera a otloukat se, jako se tluče máslo. Málo platné. Pro něj večer skončil jako tečka za něčím, čemu nemohl, nechtěl nebo nedovedl dát jméno. Věděl jen, že některá nemusí ani být vyslovena, a přece platí. Neviditelné zákony existence. Dita Saxová v něm byla jako strom nebo květina nebo ovoce v rajské zahradě, i jako had se sladkým i hořkým jedem, něco, proti čemu neměl protijed ani lék. Neměl tušení, že v tuhle chviličku se mu necítí Dita Saxová ani tak daleko. Nebo v čem na tom byli podobně, jen každý na nesprávné adrese, z nesprávných důvodů.

„Kdybys chtěl, Fici, můžeš si na pár dní půjčit mou blondýnu. Udělá ti, co chceš. Jen musíš mít trpělivost, než uloží do postýlek ta svoje tři robátka.“ Myslel na to, že Ficiho je skoro snadnější rozzuřit než usmířit. Ale nebylo to od sebe tak daleko. „Některá medicína je horší než nemoc, to je teda fakt, Fici.“

Město vydechovalo k nebi svou mnohobarevnou záři. Na obloze svítily modré a stříbrné hvězdy. Vál večerní vítr. Měsíc se koupal v řece. Na hladině se kolébaly pramice, u břehu kachny. Praha byla vždycky tiché a mírné místo. Pro židovskou mládež roku 1947 se slovo domov i slovo země krylo se slovem Praha. Nebyla to jen jejich vina, že to vzala voda.

Akademická kavárna Sia zůstala jen pár kroků odtud. Větráky a otevřenými dveřmi a velkými okny pronikala ven hudba, trubky, trombony, altsaxofony a tenorsaxofony. Bubny triumfovaly. Slyšeli, jak zpěvák s volavčí tváří vyrážel do bubnů mlhavě usměvavá slova.

3

Z toho, co si řekli a co už věděl, si D. E. poskládal, čeho se asi Dita Saxová bojí. Obávala se nemoci, bolesti, neznáma před sebou a známa neznáma, které cítila pod kůží. Jako s děvčaty, s nimiž byl blízko, si kladl otázku, jestli by s ní mohl žít, déle než jednu noc, zastávku na odpoledne nebo víc zastávek. Viděl za tím otazník. Měli zároveň dost společného. Zkušenosti. Sdílený osud.

Po důvěrném spojení nepředstírala zkušenost. Na chvíli jí zvlhly oči. Nikdy ji neviděl plakat. Měla krásné tělo. Znamenalo to, že byla i silná? Hezky se smála. Nic nechybělo? Měl dojem, že jí něco chybí, nechtěl si lámat hlavu. Chvílemi měl dojem, že se v ní cosi hnulo.

Zeptala se tiše: „Změnilo se něco?“

Uvažoval, co měla na mysli. Neodpověděl. Vzpomněl si na to později. Ne moc, myslel si. Děvčata pěstoval jako svůj sport. Byla hezčí, než si asi uvědomovala. Oduševnělou tvář, chápavé, pozorné oči a už odváté stopy hladu, zimy a ne tak dávnými okolnostmi. Nahá vypadala líp, než si představoval. Měla hladkou pleť, svěžest a čím se do těla dívky vpisuje mládí. Příjemně voněla, asi spíš mýdlem než voňavkami.

Byla komplikovaná. Mix, který snad ani nehodlal luštit. Vysoce inteligentní, což věci zhoršovalo. Žila zevnitř na houpačce, z které se jí točila hlava, než najde rovnováhu, zmatená. Působila hrdě. Samostatně a svébytně. Snad chtěla dát znát, že nikoho nepotřebuje. Společnosti se neštítila. Všechna děvčata si zpestřovala existenci kiny, divadly a kavárnami. Pár holek se dokonce zapsalo do tanečních na Žofín. Zároveň měla chvílemi v očích marnost. Viděl svou budoucnost jinak.

„Jsme ještě mladí,“ pomohla mu z rozpaků i tajného rozjímání o ní.

„To taky přejde,“ odpověděl vtipně.

Mohla z toho vyčíst víc, než byl ochoten slíbit? Myslela na Bohorodičku, Velkou Británii, Brigitu Mannerheimovou. Na její pravdičky nebo moudrosti, za které platila tělem. Nepřiznávat se k slabostem, nedostatkům nebo nemocem. Vystavovat zdraví, sílu, pevnost ducha. Snažit se, zejména v posteli, vypadat dobře. Kluci si holku rádi idealizují. Proč? Jistá tajemství si odnesly holky už z ráje. Napomínala je radši dvakrát, aby byli opatrní. Bylo to jako s doktory. Lepší se na názor zeptat dvou než jednoho. Nechtít moc. Snad očekávat, doufat, ale nevyžadovat víc než lichotky, chválu a trochu úcty. Nezkoušet dál, co už nejde.

D. E. byl dvorný. Už jak se oblékal, po vzoru advokáta Gottloba. S ohledem na svou budoucí důležitost. Byla ráda, že vedle něj také nevypadala nejhůř.

Hned při setkání si ji prohlédl a prohlásil, že jí to sekne.

Zahlédla Neugeborna. Smyl pro humor jí poněkud klesl. Měla tu spoustu známých. Zajímal ji hlavně D. E. Věděla bezpečně, že by s ním mohla sdílet cestu dál. Dobře se učil. Jazyky, právo, co se dalo, aby dohnal, co zmeškal. To měli společné.

Co chtějí kluci od holek a děvčata od kluků?

Svítily lustry se silnými žárovkami.

U stolků dospělých se debatovalo o Palestině, arabském teroru a tvrdohlavosti. O vachrlaté židovské bezpečnosti. Arabové mají paměť jako sloni, slyšela. Kam až zaručí věci sebeobrana? Budou náklady na to nevyčíslitelné? Nevytvoří to pokřiveniny a zátarasy v židovské duši? Bylo jí to blízko a současně trochu vzdálené. Stačí se narodit jako Židovka, aby nebezpečí nepomíjelo? Kdekoli by byla?

Brita našla zadní vrátka. Nehodlala být ani oběť, ani pachatelka. A ani lhostejná. Vykupovala a odměňovala se tělem. S D. E. se s oblibou domlouvala anglicky. D. E. od ní chtěl vědět, jak se řekne pokřivená paměť. Koho měl na mysli?

Chtěla mu povědět, co pro ni asi bylo víc než pro něj. Určitě ne rutina jako pro Bohorodičku, Brigitu Mannerheimovou. Měla to na jazyku. Místo toho řekla:

„Je tu hodně světla. Trochu dusno.“

„Svatá pravda,“ souhlasil.

Zahlédla Toničku Blauovou. Oblékla se jako nevěsta, do bílého se sukní s volánky. Pozdravily se úsměvy. Tonička se prodírala mezi tanečníky. Nechtěla rušit. Tušila, co se mezi nimi stalo? Dalo se to vidět?

„Sluší ti to, cherubínku,“ řekla Dita. Přála si, aby se tu Tonička nezdržovala. Chtěla být s D. E. o samotě.

„Jsi jako moje maminka,“ vyklouzlo z Toničky.

D. E. to přešel. Myslel na to, kolik vlivných lidí bude muset pozdravit. Jako maják mezi nimi trčel advokát Gottlob. Toničce pokývl bradou a přivřel oči.

Viděli Lízu. Měla světlemodré šaty k tělu, hubená. Vlasy vyčesané do drdolu a ovázané zlatou gumičkou. Dělalo ji to vyšší, snad ani kdyby neměla boty s vysokými podpatky. Tančila s panem Gottlobem. Převyšovala ho o půl hlavy. Před večírkem strávila půl hodiny před zrcadlem, takže k němu nikdo nemohl. Sledovala vrásky, jejichž zárodky se objevily kolem očí, úst a na čele a nedej bůh i ve výstřihu. Mluvila o ženském tajemství zavíraných dveří. Co čeká ženu. Seznámila ji s tím její maminka, která na východě jako žena v přechodu neměla šanci. Pamatovala si matčiny nálady, před nimiž tatínek unikal mlčením. Podrážděnost, bezdůvodný hněv a vztek a úzkost. Nejistota, i když míchala krupicovou kaši.

„Je něco ještě horšího než být žena?“ tázala se řečnicky a odpověděla si. „Nebýt žena.“

Dita se snažila přimět Toničku, aby šla dál silou myšlenky.

„Jsi tak energická,“ odporoučela se Tonička a přála i záviděla Ditě vzrůst, eleganci, co jí vyčetla z očí, rozlet a naději a očekávání, i když, jak tušila, i zklamání.

Dita si kladla otázku, zlomek otázky. Čeho by byla ochotna se pro Davida Egona Hupperta vzdát? Rodinu neměla. Sourozence rovněž ne. Přátele? Známé? Tak tak. Volala by na D. E. přes ulici jako bláznivě zamilovaná, až by ji strážník a lidi napomínali, aby nerušila klid na ulici? Nemají snad v domech a bytech právo na klid? Zpívala by mu serenády? Proboha, co se jí děje v mozku? A co v jeho? Setkali se očima. Klesla okamžitě pohledem. Přehlédla jeho kalhoty, ale ne pro to, co hlásala Británie, že jediná skvrnka na poklopci kluka je schopna ji odradit. Proboha, snad nebude slzet?

D. E. pozdravilo plavovlasé děvče, které se, bez ohledu na stejně plavovlasého a vysokého partnera, zatvářilo, jako by snad s D. E. něco už měli. Nechtěl by pokračovat?

Odtančili a D. E. řekl: „Časem se všechno rozplyne. I to nejvřelejší vychladne. Čas dělá divy. A všechno začíná znovu, na nových adresách. Jako na kolotoči.“

Pak řekl: „Jsme ještě mladí. Jen jednou na světě. Měla bys souhlasit.“ Zmátl ji.

„Budu o tom přemýšlet.“

Usmíval se mazaně a neutrálně.

Dita se lekala: Zastaví se mi srdce? Zpanikařím a začnu si myslet, že cítit je víc než vůle žít? Jsem snad dementní, zaostalá a nevyvinutá anebo posedlá nebo co? Podobný zmatek cítila včera, když se v duchu připravovala na dnešní večer a doufala v setkání s Davidem Egonem Huppertem. Kdo věděl líp, jak blízko si jsou být nebo nebýt, dostat nebo ztratit, zůstat nebo odejít? Kam? Myslela na věrnost. Znamená nevěra zradu? Jsem schopna zradit i sebe samu? Jiní mě? Snažila se vzpamatovat. Musí to snad být pořád jako v ozvěnách? Zabít, nebo se nechat zabít? I když jen v myšlenkách.

„Třeba jsem jiný, než jak mě vidíš,“ řekl D. E.

„Nad tím se musím zamyslet,“ odpověděla.

„Zamilovaní vidí v tom druhém to nejlepší,“ řekl později pan Gottlob. „S tím se, Davide, sejdete. Je to oboustranné.“

„Jak dlouho to trvá?“

„Běžně dva roky. Někdy kratčeji, jindy déle.“

Jako mentor vypadal Maximilián Gottlob důvěryhodně. Byl přesvědčen, že život mu dluží a má právo brát, oběma rukama. Měl pověst nákladnějšího advokáta. Vyvolával důvěru. Nebyl přesvědčen, že si ji vždycky a ve všem zaslouží, ale o tom mlčel. Rád říkal kdoví? Za sebe už věděl.

Proč jí stačí sejít se s D. E., jak si zbožně přála, a slyší v duchu labutí píseň? Nebo jak piští krysy? Fuj, napomenula se.

Na konci taneční melodie si hudba dělala přestávku. D. E. se oddělil od Dity. Ukročili na okraj parketu.

„Sluší ti to,“ řekl D. E. Letmo ji přelétl očima. „Díky.“

Uprostřed tlačenice před šatnou ji kdekdo zdravil. Nedalo jí práci odpovídat. Snadno se usmívala, jako by se už s úsměvem na rtech narodila.

Dita obešla pár stolů. Zastavila se u stolku správce. Bylo tu pár povědomých tváří i neznámé, které správce pozval. Nakláněl se k lidem, kteří ho oslovili.

Správce se nechal slyšet, že ztráta sluchu má dost nevýhod, ale jednu výhodu. Hodně blbostí prostě neslyší. Také hůř viděl. Shledal, že mezi obecenstvem nad šedesát není sám.

U jednoho stolu srovnali Němce a Německo, i dneska, s pohádkou o Červené Karkulce. Vlk se převlékne za babičku, ale je to pořád vlk. Snad se polepší alespoň mladší pokolení. Ti staří vymřou, jako my, takže svět se pročistí. Radši se napili, to bylo srozumitelnější. S hudbou, která to podbarvovala americkými melodiemi Glenna Millera, to nevyznívalo nejhůř.

Správce podotkl, že Karkulka je německá pohádka. Grimmové, kteří ji sepsali, znali své lidi.

Maxmilián Gottlob se bavil se Davidem Egonem Huppertem u baru, kde seděla Líza a zvala na skleničku Toničku, a pan Gottlob ji periferním zrakem sledoval a napomenul, že má dobré srdce, což je hezké, ale až příliš dobré, a přelétl pohledem všechny skleničky, které Líza nechala barmana naplnit. Pan Gottlob seděl na vysoké stoličce, D. E. u něho stál.

D. E. trpělivě poslouchal zkazky pana Gottloba o ženách. Není směšné, že ty nejlepší byly ty nedosažitelné? Je to i otázka štěstí, náhody, osudu. Věděl za sebe, co je to zamilovat se. Škoda, že to netrvá jako v pohádce – žili spokojeně a svorně, a jestliže nezemřeli, žijí tak až dodnes. I to nejkouzelnější vyšumí do všednosti nebo doztracena. Advokát Gottlob vzdychl. Je to jako ve šlágru Ta první láska, to je všecko, ty ostatní už nejsou nic, a proto miluj, švarné děcko, těch ostatních najednou víc.

Obrátil se k Líze: „Bavíš se, drahoušku?“

Věnovala mu pohled, který říkal cosi jako – nejsem si jista.

Nelíbilo se jí, že se panu Gottlobovi nezdálo, aby pohostila Toničku. Stejně ji pohostila. Tonička se zakuckala. Odcupitala k Bohorodičce.

Setkala se za chvíli s D. E. a panem Gottlobem. Z pana Gottloba vanula kolínská. Byl perfektně oblečen. D. E. si s ní vyměnil pohledy. Viděla v jeho očích touhy a dálky, modré moře a bílé plachetnice, jak sahá po všem, co život nabízí. Přála by si mít alespoň setinu toho, co měl a viděl. Barvy a vůně. Mohla ho téměř ještě cítit. Stalo se to opravdu, že cítila jeho tělo na svém? Britě jeden z nápadníků napsal: Čekám na tebe s láskou. Zasloužil by si D. E., aby to napsala jemu?

Na co tedy čekala?

Objevila se zase Brigita. Měla chuť na něco ostřejšího. Naložené zelí. Herinka, ředkvičky. Udivila přítomné.

„Co skleničku koňaku?“ pokoušel ji pan Gottlob. „Máte chutě jako prvorodička.“

„To taky přijde,“ řekla Brita.

A doma v Lublaňské: „Mám na to baterky.“

Dita se odhodlala jít na přednášku nového rabína do velkého sálu na Obci. Naslouchala a za chvíli se jí zdálo, že se rabín vaří ve vlastní slovní šťávě. Zněl chytře, ale nikam to nevedlo. Byly to ozvěny svatých knih, talmudu, Starého zákona. Tradice. Osvědčené pravdy a pravdičky. Minulost, budoucnost? Čas, jak řekl rabín, je dvojí: boží a osobní. Ten druhý znala. Je tolik časů, kolik je lidí. Pravda? Je na stejné houpačce jako čas? Tolik pravd jako lidí? Možná chvílemi, řekla si. Duše slova? Určitě. Moc jí to v životě nepomůže.

Vstala a měla se k odchodu. Myslela na rabínův význam čísel. Nakonec mu vyšlo, co chtěl. Vypustí ho z hlavy, i s tím, co tvrdil. Ať si blázní příště zas jiné ovečky. Rabín není kněz, nic svatého, učitel Tóry, knih Mišna, Gemara, talmudu. Na to má čas, až bude v penzi. Šla a nemohla se zbavit pocitu, že jí něco chybí.

Fici Neugeborn se odhodlal k něčemu, co předtím neudělal. Napsal Ditě Saxové dopis. Mohl ho beze známky hodit v Lublaňské 25 do kastlíku. Bylo to vyznání nevyslyšené lásky naruby. Je to mezi lidmi zařízeno tak, že láska jednoho nevyvolá odpovídající míru lásky u toho druhého? Jde to mimo spravedlnost, mravnost, uznání nebo ohled? Čím se to řídí? Osobností? Charakterem? Náhodou? Instinkty? Je možné ujít oprátce nebo cyklonu B a myslet si, že i když z toho někdo vyleze s hlavou na krku a v bezpečí, zdravý jako řípa a ochoten pro dámu svého srdce skočit z mostu, nedovolá se toho, na čem mu záleží víc než na sobě? Je srdce první zrádce? Hlava až za ním? Nezáleží na tom, co cítí jeden, pokud to necítí i druhý? Co váží víc, peří, nebo železo?

Smysl pro fair play nebo lhostejnost, nevšímavost a chladnokrevnost? Neexistuje rovnováha? Láska a spravedlnost se nerýmují?

Přestala číst Ficiho vyčítky v milostném hávu. Kdyby mu odpověděla, což věděla, že se nestane, ještě by to zhoršila. Neměla zájem jitřit Ficiho rány, které, jak se jí zdálo, si sám způsobil. Neměla by právo napsat, že jsou na tom skoro stejně, jen na různých adresách. Láska se asi neřídí uznáním, mravností, pravidly. Ani lítostí. Má tolik tváří, kolik je lidí? Otázky, otázky, otázky. Rozumí si snad každý s každým? Snad kdyby byla kurva. Británie usoudila, že holka, alespoň někdy, možná jen na hodinu dvě denně, si to přeje nebo se k tomu odhodlá. Každá. Kam by to vedlo? Chtěl by mít Fici Neugeborn vedle sebe kurvu? Jakou si představuje nevěstu a společnici pro život? Čistou jako umyté ruce? Nevěrnou? Jakou by mu vybrali rodiče, kdyby žili?

Věrnou? Věrolomnou? Počestnou? Čistou, duševně i tělesně?

Drsnou? Prolhanou? Falešnou? Nespolehlivou? Nebo moudrou, nedotčenou, krásnou a věrnou? Vtipnou? Veselou? Nezádumčivou? Prohnanou? Bezelstnou? Chytrou? Čestnou?

Matku svých dětí?

Měl by vzít svou lásku jinam, ne k ní. Nesetkal by se s neláskou. Fici Neugeborn, hezký kluk, budoucí kovář nebo letec anebo snad soudce, obchodník? Jistě si najde tu správnou. Fici, vzkazovala mu v duchu. Na světě je víc holek pro tebe než ryb ve Vltavě.

Na konci dopisu ji zval Fici na výlet na Sázavu.

Kamarád ze školy by mu půjčil chatu, pramici nebo keňu. Peřeje nejsou nebezpečné. Není to Niagara. Vzdychla, jako pan Gottlob v kavárně Sia v debatě s D. E. Huppertem. Usmála se. Chtěl by ji snad Fici utopit? Jak dlouho trvá úsměv, když se k němu člověk trochu nutí?

V noci Líza opět křičela ze spaní. Dalo se jí rozumět. „Je to sebeobrana,“ volala. „Vím, kdo jsem. Co už nejsem? Mám to snad napsáno na čele? Nikoho jsem nezabila.“ Noční můra? Pokračování toho, co prožívala během dne nebo podprahově? Znamenalo to sílu? Slabost? Přednost? Nedostatek? Už mlčela. Hlasitě oddechovala. Kdoví, co se v nás děje, aniž bychom o tom věděli. Co by slyšely holky, kdyby mluvila ze spaní jako náměsíčná? Čím si lámala hlavu? Kam vede to, jak žiju? Co dělám nebo nedělám? Co může následovat nebo jak podivně i neuvěřitelně souvisí všechno se vším? Včera, tady a teď, zítra? Kdekoli.

Večer se s Toničkou společně sprchovaly. „Cherubínku,“ špičkovala ji Dita. Mydlila jí záda na oplátku. Bříško si mydlila Tonička sama. „Jsi hladká jako poušť Gobi,“ řekla Dita. „Neříkala jsi minule, že jsem ještě hladká jako poušť Karakum? Probíráme ve škole zeměpis Číny a Asie.“ Tonička chtěla vědět, jak se mají záležitosti s Fici Neugebornem. „Naučil mě odmítat milostné návrhy,“ informovala ji. Andy Lebovič byl o deset koňských délek napřed. Bral holčičí ne snadno. Nepokládal je za konečné. Zítra je tady den. Neznepokojovalo ho, jako jiné kluky, kdo zemřel místo něj. Nebyl to Andy, kdo si vymyslel německé řešení židovské otázky. Nebo na čí úkor, za koho žije. Kdo mohl žít na jeho místě, jako žije sám zástupně za někoho, koho zabili. U Andyho převažovala míra nevinnosti míru viny druhé strany, Němců. Dosazoval do toho míru štěstí, nevyváženého neštěstí u někoho jiného. Měl čisté svědomí. Posilovalo ho to. Mluvil jako podkoní a uvažoval jako rabín. Stačilo mu, že nikoho nebil, neudal, nezabil. Cítil se čistý. A zbytek světa, který mu nevěří, že byl, kde byl, ať mu políbí šos. Neulpělo na něm nic, co by mu ubíralo na cti. Byl s to vzít si a strčit do kapsy slánku nebo pepřenku. Myčce nádobí by nevzal pětník.

Líza zase začala svou náměsíčnou promluvu. Copak nemám dýchat stejný vzduch jako ostatní? Obývat zemi, která je pro všechny?

„Rozumím obstojně německy. Je to trefná řeč. Stačí si říct nahlas konečné řešení. Dvě slovíčka. Žádná masová vražda. Důkaz, že drtivá většina Němců jsou sadisti, surovci, pošahanci. Řešení. Jako u zkoušky ve škole. Němci nemusí mluvit ani rozumět hebrejsky, slovíčku šoa. Zničení, zkáza, vyhubení.“ Ještě řekla: „Vím, co je láska. Láska je poezie těla i poezie duše. Sex a láska. Co a jak to všichni chtějí, včetně pana Maxmiliána Gottloba, advokáta v Praze a jednou kdovíkde. Je sex poezie těla? Je láska poezie duše?“

Ditu napadlo, že je to první rozumná definice lásky. Asi není nic pouze samo o sobě.

Včera se zeptala Tonička Blauová Bohorodičky, Velké Británie, jak to dělá, že může mít každý den jiného kluka, jako když si střídá prádlo? „Není to tajemství, nemusíš mít kotlík a vařit čarovné nápoje,“ odpověděla Británie. „Stačí mu říct v pravou chvíli: My God, you are big. Bože, ty jsi velikej.“

Po večerní rozmluvě s Ditou myslela Tonička na podivné ustrojení času, paměti, zapomnění a něčeho mezi. Jsou to záležitosti neovlivnitelné vlastní silou, vůlí nebo schopností, snad náhodou. Se štěstím. Něco jí vnitřně nesouhlasilo. Jak to, že všichni kolem ní dokáží žít, jak se má, sluší a patří, a plnit, co se od nich očekává? Je to u ní ozvěna někdejšího ponížení? Bylo to společné i osobní. Mohli to zabít jen s člověkem. Snažila se to zapomenout, ale dost dobře to nešlo. Znělo to jako neutichající ozvěna. Co by byla schopna podniknout, aby rychleji dospěla, dozrála a dej bůh i vyrostla? Hodlala si jít koupit větší podprsenku, i kdyby ji měla vycpat vatou, slámou nebo ubrousky anebo novinami. Dokázala by být hříšná jako Brigita Mannerheimová, Bohorodička, odhodlaná k ledačemus? Čeho bude schopna ve skutečnosti? V myšlenkách? Co její předsevzetí? Myšlenky na matku a otce a bratříčka a o dva roky starší sestru Hanu? Hrdost? Čest. Dívčí opatrnost? O čem holky mluví i mlčí? Cudnost? Slušnost? Pověst? Nebezpečí otěhotnět nebo onemocnět? Aby holka jako ona žila, za všech okolností, musí v sobě sebrat víc, než má? V čem si mohla donekonečna pomáhat sama? (Další hřích.) Bude dost přitažlivá i s vycpanou podprsenkou? Dostane, co chce? To hmatatelné, s jménem, bytem, adresou a dobrou vůlí a alespoň nejmenší mírou oddanosti? Bude jednou vyrovnaná? Spokojená? Aby si nepřipadala jako lapená do sítě? Bude se věčně cítit jako motýl, vážka, maličká jako cherubín? Je život nepřetržitá zkouška? Proč se nenarodila jako lasička, laň nebo vážka? Liška, pardál, krokodýl? Připadalo jí směšné, že měla být, jak se říkalo a psalo, zápalná oběť, vysloveno řecky. Dlouho by asi nehořela. Pro Němce byla kus masa.

Co pro ni bylo nedosažitelné? Kam patří? Do Lublaňské 25? Co dál a co pak? Co se v ní střádá jako pára v kotli, kterému nikdo neuvolní víko? Byli by na tom stejně, kdyby je zavřeli do jejich lágrů Němci? Chovali by se stejně? O tom se Ditě ani nechtělo mluvit. Asi ano.

Snad není život trvalá nejistota? Možná hra. S podivnými pravidly. Měla Ditu. S tou, jak se jí zdálo, nemohla prohrát. Ale co bude, až se Dita vydá do světa za svým?

Chtěla by mít, co měla Dita Saxová. Noblesu. Úsměv jako sebevědomí, postavu jako vysvědčení zdraví a síly. Dobro.

Bavila se s Bohorodičkou. Británie byla ochotný mentor. Věděla, po čem umírá Tonička zvědavostí, zároveň plachá a cudná, zvědavější než zvědavá.

Vycházela jí vstříc. Seznámit se s klukem není žádné kouzlo.

„Vidíš kluka a něco tě klepne přes nos,“ řekla. „Když se všechno sejde ve správnou chvíli na správném místě. Blbá je uražená láska. Co už nechceš opakovat. Když se bráníš nevázanosti. Máš jiné vnímání. Mají občas střemhlavé představy. Naučíš se zbytečně nepanikařit.“

Venku pršelo, uvnitř se nic nedělo. Rozhodly se pro generální úklid. Vypadaly, jak se vyjádřil doktor Fitz, jako námořnice, které napínají ráhna, ze všech sil. S šátky kolem hlavy jako jeho manželka v Terezíně, když pracovala v puckoloně, než skončila cyklonem B v Auschwitz-Birkenau. Podobaly se pirátům, nebo, existují-li, pirátkám, zamlouval to. Do soumraku se všechno lesklo, jak se zase vyjádřil Alexandr Lebovič, který si přišel pro Velkou Británii, jako psí kuličky. „Sprosťáku,“ bránila se Líza. „Jak si můžeš dovolit říkat psí?“ Pro Fitze vypadaly skvěle. Mladé, svěží a silné, zdravé, plné života, s budoucností, která jim otevírá náruč. Měl v očích stesk, který připisovala Dita kouři z tlustého cigára, jehož tabákové drobečky měl v koutcích úst. Občas měl rosu v očích, když si je prohlížel. Neodpustil si své čistota půl zdraví.

„Držte se,“ rozloučil se s nimi doktor Fitz. „Jednou dojde na lámání chleba.“

„Papírový tygr,“ utrousila Líza, vyhlížející jako pirát, s oběma očima a nohama. „Schody se čistí odshora?“

Tonička se pochlubila, co jí vrátila někdejší sousedka, u které si maminka schovala povlaky, cejchy a některé předměty z dětské výbavy. Dostala nazpět od sousedky svůj první školní penál, i s obsahem. Dvě tužky číslo jedna a dvě, měkkou gumu na vymazávání, ořezávátko, nůžky s kulatou špičkou. Penál byl v pořádku, s volným místem na pero. Sousedka se omluvila za chybějící přezůvky a cvičky do tělocvičny, ale uvedla, že našla ručník. O zbytku ložního prádla se nezmínila. Museli toho hodně odevzdat i ze svých věcí, na zimní pomoc.

Penál byl v pořádku, zvenku i zevnitř, jak si to Tonička v první třídě, kašičce, srovnala. V duchu se pokoušela vracet čas nazpět.

„To se ti bude v tanečních na Žofíně hodit,“ prohodila Líza. „Není nad perfektní vybavení, do školy a do vyšší společnosti.“

„Maminku trápilo, že jsem levák,“ řekla Tonička. „Pamatuju si na svoje první růžové tepláky. Soupravu.“

„Muselas být elegantní,“ podotkla Dita.

„Vyhrnovala jsem si u blůzy tepláků rukávy,“ řekla Tonička.

V Toničce se něco hnulo. Před odchodem do školy ji rodiče poučovali, že se má ochotně seznamovat se spolužáky, ale nesmí nikomu ubližovat. Nemá se čeho bát.

Dita si oblékla sukni, půjčenou od Lízy. Měla jít s Ficim do biografu.

„Nevypadám v tom moc upnutá? Asi rostu,“ řekla. Hladila si zadek.

„Sluší ti to,“ vyvracela jí to Tonička.

„Padne ti to jak rukavička,“ ujistila ji Líza. „Doufám, že to švy vydrží.“ Zvrásnila čelo. Švy měly i na pohled namále.

„Holky, pochvalte mě,“ řekla Británie. „Přečetla jsem třetinu Odyssey. Je toho moc. Odysseus, po desetileté cestě domů trestal nestoudníky, kteří sváděli Penelopu. Že se mu chtělo.“

„Kdoví. Staré hříchy nejdou číst jako vrásky,“ prohlásila směrodatně Líza.

Na osud sukně, napnuté na Ditě přes zadek, rezignovala.

Vypadala vyrovnaně. Dostala od pana Gottloba modré emailové náušnice, skoro větší než její uši. Upravovala si drdol na hlavě. Ovázala jej gumičkou, kterých nosila pro jistotu na zápěstí šest, v barvách duhy, červenou dvakrát.

Uvažovala, nakolik se hodí nosit prsteny na obou rukou. Líčila se jen lehce včetně rtěnky. Snažila se být neuspěchaná. Byla pyšná na své pohledné nohy. V Auschwitz-Birkenau jí doktor Mengele odebral z paží vzorky kůže. Na to si zvykla, stejně jako na vytetované číslo 650.738 na levém předloktí. „Můj telefon“. Pan Gottlob jí slíbil do společnosti kabelku z tulení kůže, stejně nákladnou jako z kůže aligátora. To vzal své někdejší snoubence? Chtěla vědět Dita.

Měly tu čisto. Pasovaly by do puckolony.

Kdyby se měla svěřit děvčatům s klíčem, který si objevila k poválečné existenci, řekla by, že je to nutnost umět se postarat sama o sebe. Oddělila od toho zbytečný nebo nezkrotný individualismus, který si musela osvojit, míru sobectví, aby neviděla jen sebe, ale aby se zároveň nikomu nemusela věšet na krk. Kdo by se o ni chtěl starat?

Život s jeho tajemstvím, klíčem ke dveřím, které vedly do nekonečna, místnost za místností, jako v dětské pohádce. Sama svým dveřníkem, usmála se v duchu, ale ne moc.

Nakonec, když to všechno sečetla a odečetla, si nežila tak špatně. Člověk prý má podle starého římského mudrce vlastnit jen tolik, aby pokud bude muset utíkat, stěhovat se nebo nenadále měnit bydliště, všechen majetek unesl.

Unesla by svoje věci? Bezpečně. Staré obnošené boty by tu nechala myším, i s tkaničkami a prošlapanými podrážkami. Napadlo ji, jestli by stačila zamést. To už párkrát prožila.

Pustila na gramofonu svou oblíbenou desku s trempskou písničkou Až ztichnou bílé skály. Nesmíme znát, co život nám chtěl dát.

Snad zůstanou nám na srdci místa bílá. Nad velkou peřejí? Mohla Sázava zastoupit Niagaru? V Čechách ano.

Doktor Fitz jí ráno řekl, že už je jiná, než když začal v Lublaňské.

„Jak jiná?“

„Vnitřně silnější,“ řekl. „Jistější. Možná ne úplně, ale na nejlepší cestě.“

„Cítím se jako kůň,“ řekla.

„Čím?“

„Vážím půl tuny živé váhy.“ Asi nebyla úplně jiná. A doktorových vlastností neměla plnou míru.

„Měla byste strávit pár dní u moře.“

„Jen s vámi,“ řekla.

Každý druhý člověk v Čechách je fantasta.

4

Noc po večírku umřela Isabela Goldblattová, rozená Steinitzová. Dita přišla pozdě a lekla se, že se něco stalo s Toničkou. Naštěstí to nebyla Tonička. Naneštěstí to byla Isabela Goldblattová. Dita (styděla se za to) si skoro oddechla. Na pohřeb se šlo o tři dny později, v houfu, rovnou ze schůzky (už to bylo domluvené a přišel z daleka) s černovlasým mladíkem s opáleným obličejem. Verboval vystěhovalce pro Zemi Zaslíbenou (s velkými začátečními písmeny).

Brita vytýkala Ditě, že si s černovláskem nic nezačala.

„Nejsem asi eroticky dost vyvinutá. Kromě toho má už čtyřicet lidí a já se musím starat tady. Jeden list mi stůně a druhý se mi zrovna narodil,“ řekla Dita.

„Jako bys nevěděla, že u holek je to obráceně,“ řekla Líza. „O co dřív začnou, o to dřív skončí.“ Za chvíli dodala: „Dá se to krásně předstírat. Na to ti přísahám. A nemusíš mít v žilách ani kapku cikánské krve, abys vypadala vášnivější. Můžeš naoko křičet a vzdychat, i kdyby se jen díval.“

„Myslíš, že je to v krvi?“

Toničku Blauovou zajímalo, proč se dávají kamínky na židovské hroby.

„Abys mohla hnít v pokoji a neohryzávali tě supové, lvi a slepice nebo červi,“ podotkla Líza, které to vysvětlil pan Gottlob. Mohli si to doplnit jeho erotickou teorií tří kruhů, kterou vyložil Davidu Egonovi Huppertovi. V prvním byly ženy celého světa, pokud nebyly nemocné, hrbaté nebo něco v tom smyslu. V druhém ženy jeho nejlepších známých. V třetím ženy a dcery jeho nejbližších lidí. S těmi by nešel, ani kdyby chtěly. Mohl se vyspat se zbytkem, což zahrnulo ženy na všech rovnoběžkách a polednících, bez předsudků a zachovat si charakter.

Nemusel se ani dívat, aby viděl, jak se to D. E. Huppertovi zamlouvá, v tom se ztotožňují.

Na Lízu Vágnerovou se díval jako na botanickou zahradu. (Zoologické by byla pravda blíž.) Dělala mu dobré jméno, když říkala, že pan Gottlob pozná za vteřinu, na co jiní potřebují roky.

Toničku ještě zajímalo, jestli ji čeká něco „potom“. Dívala se na Ditu. Ditě připomínala prádelnu jejích rodičů, domov, natahované krajkové záclony i hlas maminky a tatínka, když ji volali ke stolu a věšela si skákadlo na kliku u spíže, vzpomínku na stůl a tři židle. Tonička si pořád asi myslí, že stačí mít rovný nos, prsa a dlouhé nohy, aby to dotáhla daleko.

„Možná, že čestná stráž Hitlerjugend,“ ozval se Andy. „Jen se nelekni.“

Ráno mu nějaký pitomec na magistrátu, odkud potřeboval papíry, navrhoval, aby si změnil jméno. Jako v té anekdotě z války, jak si pan Adolf Kohen jde změnit jméno a úředník mu chválí záměr a táže se, jaké jméno chce pan Kohen teď, a pan Kohen řekne, že by se chtěl jmenovat Zdeněk Kohen. Proč, zeptal se Andy? Lebovič není světové jméno? Tak co alespoň Alexandr? Taky rozetne kdejaký zádrhel, i když možná ne ten gordický, řekl Andíček. Co je dobré v Praze, myslel si Andy Lebovič, bude stejně dobré všude. Nebo snad ne? Chlebíček dobrý v Praze je dobrý i světově, alespoň podle něho.

„Tělo a duše,“ řekla Dita. „Plete se to dohromady. Věříš taky, že na poušti nepadala mana z nebe, ale lišejník přinesený větrem z Arábie? A faraonovo vojsko zalehla vlna, zvířená výbuchem podmořské sopky v Řecku nebo někde u Sicílie?“

Před chvílí rozdával mladík s černými vlasy a pletí jako pohyblivý písek Herzlův Židovský stát. Dita ho požádala o jednu navíc. Než mu ji dala nazpět, na titulní list vepsala: „Mistru v lapání stínu pro Zet Zet věnuje Theodor Herzl. Vyřizuje Dita Saxová, Praha, červen 1947.“(„Od té doby, co jsem se dozvěděla, že hořící keř byly rostliny s fotocynydy, jsem pro to, co už máte, i pro filiálku v Praze.“ Slavnostně se usmívala, jako vždycky, když byl pokoj plný lidí. Řekla mu, že byla s dcerou Theodora Herzla v Terezíně, než ji poslali s transportem choromyslných do Auschwitz-Birkenau.)

Foukal letní větřík. Cesta se zužovala. Dita musela jít s Toničkou napřed. Slunce protékalo větvemi. Kvůli Toničce dělala kratší kroky. Tonička trhala malou bradou. Měla těsné střevíce jako čínská děvčata, co si v touze po menší noze mrzačí prsty.

„Nosím boty číslo třicet pět,“ řekla Tonička. „Mohla bych hrát u ochotníků kluka.“

Slyšela, že v Americe a v Anglii krmí kočky, psy a bílé myši zvláštním jídlem v plechovkách. Ženy si tam za války prý barvily nohy, protože továrny vyráběly šrapnely místo punčoch.

Jak to, že se nikdy nikomu – ani Toničce – nesvěřila, co se opravdu stalo s D. E.? Bylo snadné předstírat nebo zapírat cokoli, v tom ohledu. Usmála se.

„Dovedu si to představit. Naše drahoušky, kteří se snaží a budou asi vždycky snažit zbohatnout prodejem slanečků, bez ohledu na to, jakým směrem a jak rychle se hodlá svět uškvařit ve vlastní šťávě. Nemluvě o jejich vzdálených bratrancích a sestřenicích, jako ty a já, kteří jsou právě u konce s dechem.“

Proboha, napadlo ji, snad nejsem už taky antisemitka? Když se podívá do zrcadla, nebylo by divu. O tom Tonička neměla tušení.

„Není v mé ani v tvé moci to změnit,“ řekla Tonička.

„Ráda se toulám Prahou,“ řekla Dita. „Asi proto, jak jsme se sem za války těšili a zároveň nikdo už nevěřil, že se vrátí.“ Pořád se usmívala. „Když mluvím s lidmi ve škole, připadám si proti své vůli jako cizinec. Už jsem se vzdala snahy to sobě nebo někomu vysvětlit. A potom, ty naše historky se za chvíli začínají podobat jedna druhé. Asi se opakováním stane i to nejkřiklavější nebo nejpravdivější sterilní. Připadám si jako jeden můj strýček, ne Karel, který přežil první světovou válku a odmítal mi vylíčit to nejhorší, dokud nebudu starší. Umřel dřív, než to stihnul. Lidi si oškliví neštěstí. Jsou příšerně zakotvení. Klidně těmezi sebe přijmou. Nemají tušení. Minulou středu mě pozvali na večeři ke klukovi ze třídy. Jeho tatínek je strojník. Po jídle jsem předstírala zájem o to, že jim vypršela dovolená – doslova – a museli si brát tucet deštníků. Bylo u nich teplo a čisto. Vyprávěla jsem jim, jak jsme se měli v Terezíně, o večírcích, ochotnických představeních, přednáškách různých evropských kapacit, kterým se stal malér, jak a komu a kde se narodili. Jak kluci hráli fotbal a esesáci se na to chodili dívat a kolik jsme měly ženských orchestrů a Ghettoswingers a tak. Kolik četníků se vyspalo s židovskýma holkama. Jak si četníci mastili kapsu. Abych nikomu nekřivdila, uvedla jsem těch třináct, co Němci popravili. Jen mimochodem mě napadlo, že si s jinými lidmi než s našinci nepamatuju šedivost dnů, co šly jeden za druhým, ačkoli jich byla většina. Jako bych si pamatovala jen neděle, ne zbytek týdne. Divili se, že mluvím o buchtě, která mi chutnala, protože jsem nemluvila o břečkách, které nikomu nechutnaly. A teď se podrž. Víš, co se tomu klukovi ze středy na čtvrtek zdálo? Musel kvůli mně do koncentráku. Už mě asi nepozve. Něčím jsem ho znervóznila.“

Kořeny kaštanů prorůstaly až na cestu. Byl to nejupravenější hřbitov, jaký kdy viděla.

Dýchl na ni mír.

„A s mírou přes hruď si taky nic nedělej,“ řekla Dita. „Já jsem s tím zase měla potíže, když bylo lepší nemít nikde nic. Legrace byla, když jsem musela běhat. Všechno ti překáží. V září 1944 jsem bydlela v baráku s Italkami. Spíchly mi z hadříků podprsenku, kterou by dneska nevystavili ani v technickém muzeu.“

Stromy ze sousedního křesťanského hřbitova se nakláněly přes zeď. Výš, kam už nedosahovaly cihly, se větve a listy splétaly. Chviličku šly obě zticha. Dita myslela na D. E. Tonička věděla, že ať mluví Dita o čemkoli, myslí na D. E.

Najednou Dita řekla: „Jsem vrah. Citu. Nějaké naděje. Pravdy. Vím přece, co dělám, když nic pořádného nedělám. A občas člověk lže, krade nebo zabíjí, i když jen city a vztahy. Někdy předstírám, že se tomu už ani dobře nedá říkat s čistým svědomím jen předstírání. Nechci nikomu závidět, jako žebrák, který se dívá na ruksak jiného žebráka.“

„Vím, že se to už s tebou stalo,“ řekla Tonička.

„Nechci myslet na Isabelu špatně. Nevím, co to ve mně je. Pořád to v nějaké podobě potkáváš, i když jen v nějaké zvrácené ozvěně. Nemám pořád ještě ráda slepce nebo nemocné, místo abych měla nerada nemoc. Stejně se bojím slabosti slabých. Je ve mně nějaký ďábel. Snad je to tím, co a jak mám. Němci namlouvali a tolik lidí to po nich papouškovalo, že je v nás nějaká židovská nebo slovanská méněcennost. Možná, že v nás opravdu je. Ta, kterou do nás nasadili a kterou v nás utvrzovali.“

Když někomu šest roků oplachují mozek, neměl by se divit, že věří i tomu, čemu by neměl. Nebo věří alespoň trochu. Přece opravdu nebudu antisemitka, i kdyby jenom na svoji adresu, řekla si v duchu.

Neřekla o D. E. slovo. Jak to, že jedna jediná zkušenost byla tak bohatá, všepronikající a neodbytná, navzdory všemu? Zase se cítila jakoby nahá, pokorně čekající na nějakou ozvěnu lásky, legrace a radosti a možná trvalosti, kterou by měla holka dostávat úměrně tomu, jak hodně si to přeje, jak moc to potřebuje, jak silně je to ochotna poskytnout za trochu odezvy, vyhladovělá po tom všem, co by mělo hlubší smysl, aby všechny ohyzdnosti existence spolkla představa, která v ní přehlušovala a překrývala to ostatní. Nějaká všeobjímající krása. Kde se v ní brala ta zvláštní nespokojenost? Co pořád hledá? Jak líp žít? Co tomu chybí? Napadlo ji, že na hřbitově to nenajde. To, čemu se vysmívala Velká Británie. Holky se zamilují, protože potřebují milovat, a jsou si tím směšné, stejně jako klukům, které si vyberou.

Pak řekla: „Byla by legrace to vyřešit jako ty holky, co si uvážou na krk za provaz kámen a skočí do Vltavy. Nebo alespoň z nějaké nízké jednopatrové barabizny, aby se ti toho moc nestalo. Jako když si někdo v lágru opatřil kyanid na krysy a smál se, že ho nedostanou dřív, než si to obstará sám. Je to pomsta naruby. Ponížíš toho, kdo chtěl zesměšnit a pokořit tebe.“

„Tobě asi přeskočilo,“ usoudila dobrosrdečně Tonička. A vzápětí si vzdychla: „Někdy mě to taky napadne,“ přiznala. „Ale z žádné nízké střechy nebo altánku. Takže jsem na řadě hned za tebou. Možná, že to v sobě nosíme jako bacil. Je to fakt směšné. Byla bys schopna to udělat?“

„Spíš ne. Na to žiju příliš ráda. Leda by mě někdo hodně ponížil. Co ty?“

„Taky si nemyslím, že bych to udělala.“

Dita myslela na trampoty a protiklady, které se týkají zamilovaných. Když se kluk k holce nehodí nebo není pro ni tak dobrý, jak si myslela nebo chtěla, a holka o tom ví, ale nemůže se od něho odtrhnout. Když si kluk holku nezaslouží a využívá ji, ale ona se bojí, aby ho neztratila, a pochybuje, že to někam povede. Když lidi, kteří nelžou a nenávidí prolhanost, začnou beztrestně a neomaleně bez nejmenších výčitek lhát, týká-li se to milostných záležitostí. Je-li kluk zamilovaný do ošklivého děvčete, a stejně v ní vidí polobohyni nebo královnu krásy. Když má holka ráda někoho, kvůli němuž se nenávidí. Nebo když kluk ví (nebo má přinejmenším podezření), že to holka na něho jen hraje, ale nepřestává se jí ptát, jestli to tak je, a je bez sebe štěstím, řekne-li mu, že ne. Jak to? Některé věci vypadají lepší, v příznivějším světle, ačkoli víme, že takové nejsou. Je to jídlo, které chutná, když ho někdo prostírá s láskou? Jak je to s kluky, kteří se jdou raději najíst než s děvčetem, ale zaboha by to nepřiznali? Týká se to i holek? I když si nemyslí to nejlepší, přecení jisté věci jen proto, že je obdivují ty druhé? Nezprostila toho ani kluky. Kluci stojí nejvíc o holky, které už jsou zadané a které by brali všemi deseti ostatní. Řekne-li holka ne, myslí ano, ale když řekne ne, a Tonička by to mohla dosvědčit, musí přece vědět, že je bezbranná, když se nebrání, ať si namítá, co chce, loudí si o to, aby kluk byl útočnější. Pokud to ví předem, tak to buď chce, nebo si o to říká.

U pomníku padlých z obou světových válek je dohonila Líza s Britou. Už tu stáli pan Gottlob a D. E. Dita zrudla, proti své vůli. Všechno bylo najednou zase jako předtím. Pan Gottlob měl flanelový oblek s šedými proužky. Utíral si bílým kapesníkem zpocené čelo. Dita se dostala k D. E.

„Co je s tebou?“ zeptal se D. E.

„Ani hněv, ani lítost, ani soucit,“ řekla Dita.

D. E. se na ni podíval. Bylo všechno opět jako předtím? Nedíval se na ni jako ostatní kluci, kteří dovedli svlíknout děvče očima, aniž se ho dotkli. Před D. E. by stála sama nahá, aby viděl její pleť, její srdce, její ochotu nebo vůli a přátelství, vše obnaženější, než může být tělo. Tlačila se jí do toho slovíčka „napořád“, „jednou provždy“, „do konce dnů“. Jsem směšná? Hrnula se jí krev do hlavy. Nechtěla na sobě dát znát vzrušení.

„Myslíš, že by se mohlo stát z pražské Židovky něco jiného jen proto, že by byla na jiné rovnoběžce?“ Přivřela oči. Usmívala se. Dalo jí práci mluvit.

„Co je na tom tak špatného být Židovka? Nemáš se za co stydět. Nebo si myslíš, že je to tak s každým, kdo přežil?“

Chvíli se na sebe dívali.

Zmocnilo se ho podezření, že to, co chybí Ditě Saxové v této chvíli, je ona sama. Byla jiná než ten večer a kus noci v hotelu? Mohl jen tušit, čeho byla plná. Vypadala dobře. Byla hezká. Vážná. Vysoká, štíhlá, s pokrčeným kolenem, aby si pohověla, s levičkou opřenou o jeden z mřížkovaných plotů ze zčernalého železa kolem bílého pomníčku při kraji cesty. Vypadala jako někdo jiný, někde jinde. Navenek hrdá, pyšná. Zároveň křehká.

Bral jí hřbitov rovnováhu? Nebylo vhodné se usmívat. Usmívala se. Za úsměvem jí bylo snesitelněji. Měla úsměv jako most mezi včera, dnes, zítra. Mezi ano a ne.

Měla na sobě jarní cestovní kostým, s béžovou blůzkou s dlouhými rukávy a mašlí kolem krku a místo opasku, která jí držela sukni s kapsami, do níž si dala pravičku, jako by svírala v pěsti něco, co nechce ukázat. Měla v očích výraz neurčitosti. Byla hubená, v těle, ve tváři, jako by se spadla, s otázkami ve svých modrých očích, na které chtěla i nechtěla odpověď. Připomínala mu píseň, kterou má člověk spíš v pohledu než v hrdle a na jazyku. Vyvolávala svým zastřeným pohledem neznámý čas, který jí protékal mezi prsty jako písek. Iluze: lidi, vzpomínky nebo odpuštění. Pro co bylo zajímavé být v její společnosti. Mohl si domyslet, jakou v tom hraje úlohu. Víc, než se dalo pohodlně unést, pro někoho i pro ni. Nevracel jí její úsměv. Jeho oči se ptaly. V jejích očích byla ironie i odlehlost, ne odpověď. Vycítil napětí v ní. Sklouzl pohledem dolů po její sukni, jak se její kotníky teď dotýkaly jeden druhého. Sukně jí byla skoro dlouhá. Nedala si asi práci s tím, aby přizpůsobila své šaty své dlouhé figuře.

Bylo toho příliš, čemu nerozuměl, i toho, čemu naopak rozuměl. Vrátil se k jejím očím. Byly modré, s tmavším nádechem. Hluboké. Usmál se na ni. Cítila jeho rozpaky. Jeho napětí. To, co kluci nechtějí. Proč se pak děvčeti vyhýbají.

Později, když házeli do jámy každý své tři lopatky hlíny, myslela Dita na to, že D. E. odjede. Tím se možná vyřeší něco, jistě ne všechno. Také ji napadlo, jaké ozvěny na ni čekají, jaké ticho v duchu uslyší? A myslela na to, aby si neumazala své bílé rukavice.

Munk se skláněl nad jámou. Oblečen jako v zimě, v tmavém kabátu s vlněnou šálou a límcem plným lupů. Potil se na čele. Byl malý a tlustý. Díval se na Ditu.

„Bude snad troubit?“ zeptala se Brita.

„Umřela Isabela Goldblattová,“ řekl konečně Munk.

„Hora porodila myš,“ utrousila Bohorodička.

Dita ji dloubla loktem.

Velká Británie neměla Munka v lásce. Pravděpodobně na vrub jeho prohlášení, že „lidé se narodili, aby si byli rovni“ nebo „dějiny si vynutí, bez ohledu na světové strany, dříve či později rovnost“, jako by se tím snad cítila povinována britské královské rodině.

Munk vytáhl z kapsy zimníku papír. Pořád se díval na Ditu, anebo se jí to zdálo. Mluvil o ozvěně z ozvěny. O třech synech Isabely Goldblattové, Ignáci, Arturovi a Arnoštovi, z nichž se stal popel, který se prohání po polích, vyrostl z něj květ plevele nebo obilí, keř nebo mech. Mluví ke mně, myslela si Dita? Ale já nemluvím k němu. Je to můj nový problém? Zase nějaká nechtěná komplikace? Sklouzla myšlenkou k D. E. Proč ke mně nemluví D. E.?

Kdyby člověk nevěděl, kam zavlekli Munka za války, musel by si myslet, že se nepřevlékl snad od roku 1939. Měl odulé tváře. Kůže pod krkem se mu chvěla a překrývala jako kohoutí hřebínky. Jeho pleť byla svraštělá, na hrdle a na bradě protkaná šlachami a žílami, namodralými jako u starých psů. Měl kůži v barvě hlíny, které se nedostává vody. (Ditu napadlo až nazítří, nač asi myslel, když na ni upíral oči. Věděl už i Munk o jejím výletu s D. E. Huppertem?) Munk myslel na to, že kdyby byla smrt jako bytost a řekla některému z chlapců a děvčat: „Jsi na řadě,“ požádal by bez váhání, aby je směl zastoupit. Snad si jen přál, aby to bylo v noci, když spí. Na zažloutlém papíře, na kterém se tiskl Věstník, nestálo nic z toho, co říkal.

Dovolte několik slov zahraničnímu vojákovi. Nevstoupil jsem do armády pozdě. Moje kmenové číslo je 272. Bojoval jsem v bitvě u Sokolova a ve všech dalších bojích, až jsem přišel s armádou generála Svobody až do Prahy. Prošel jsem od lehkého kulometu k maximu. Byli tam tři bratři, také Židé. Dva z nich padli v bojích, nejmladší, šestnáctiletý, byl také na frontě. Sám generál dal rozkaz, aby nebyl v bojové linii a zachoval se pro matku, když už dva padli. Byl jsem raněn (ukázal si na levý bok). Chybí mi tu půl kila masa. Nevyléčen jsem se znovu hlásil na frontu. A to přesto, že jsem už neměl možnost obhajovat nikoho ze svých lidí. Moji rodiče byli zabiti, moji bratři, moje žena byla zavražděna, moje dítě zavraždili. Je mi líto, co se dnes děje, že se říká, jako bychom nastoupili do bojů až na poslední chvíli.

Byl to dopis, který chtěl přečíst, ale nepřečetl, bývalý rotný ve výslužbě Julius Schwartz, na závodní radě Židovské náboženské obce v Praze v Maiselově 8, ještě než skočil z okna do Nového roku. Byl jedním z prvních, kteří objevili, že na to, aby někdo byl proti Židům, není vůbec nutné, abych jich žilo v zemi hodně nebo málo nebo vůbec žádní. Nemá to co dělat s tím, jestli jsou odvážní v bojích nebo pilní na pracovišti. Jak věděli v koncentračních táborech ti nejchytřejší esesáci a lidé od gestapa, některé záští vydrží déle než ti, proti nimž se obracejí. Věděli, že je to přežije, silnější než lidi. Z čeho se to napájí? Snad z hvězdného prachu. Z amalgámu všech předsudků? Je to lež, že nikdo nevěří lhářům.

Munka mátlo, že se včera dotýká dneška i zítřka, neviditelnýma rukama, bříšky prstů, namočenými vjedu. Jak dlouho si směl myslet, že to tak není, že se stal zázrak, že nežije v utopii? Chytil by se každé utopie, která slibuje nápravu?

„Pohřbíváme statečnou židovskou ženu?“ řekl Tlusťoch. „Viděla a zažila hodně. Narodila se, aby vytrvala.“

Cítil, jak mu studený pot teče po páteři, stejně jako po čele. Totéž cítila v tu chvíli Dita Saxová. Přeběhl jí mráz po zádech.

D. E. nestál daleko od ní, ale dost daleko, jak si myslela.

„V přírodě je toho hodně, co je silné a čisté,“ řekla.

Stromy se připravily k létu. Někdo se šeptem zmínil o Dorisce Levitové. Taky ji pozvali. D. E. stál vedle pana Gottloba.

„Když jsem byla u babičky Olgy, bylo mně taky tak příjemně. Kdybych měla kousek země, jistě bych si něco pěstovala.“

Andy se díval o pár hrobů dál, kde ležel Franz Kafka, jak tvrdil Munk, židovský antisemita a sionista, ale jinak dobrý člověk a kamarád pražských básníků a pobudů (v jednom), a skladník Julius Schwartz. „Dovedeme pořád ještě přimhouřit oči, když si to někdo udělá sám.“

„Nechal bys ho ležet na ulici?“ obrátila se k němu Dita. „Nebo měl podle tebe skočit do Etny, aby to bylo elegantnější?“

„Když se chce někdo oddělat vlastní rukou, prosím. Je to jeho věc. Já bych si předtím vyrovnal pár nevyřízených účtů.“

Z Andyho očí se dalo číst, že by to rozhodně neudělal, dokud by si myslel, že ho ještě něco čeká, co by nerad zmeškal. Neviděl vznešenost, kde není. Asi by to neudělal z utrpení. Ne že by si liboval v bolesti. Bolest mu byla protivná, za nejblaženější stav těla i duše pokládal bezbolestnost. Mohli se vsadit, že i když mu kručelo v žaludku a neměl ani vindru, vychutnával bezbolestnost, jako si někdo cpe těřich nebo se nalévá oblíbenými truňky. Nebyl si jist, co by dokázal udělat naopak v návalu radosti. V pátek říkal, že když přišel do Prahy Hitler a bylo mu dvanáct, byl hotov umřít, když už to bude muset být, protože už tenkrát měl pocit, že si užil, co se dalo. Taky ze svých zkušeností v lágru si vybíral, pokud možno, ty nejveselejší. Většinou se to spojovalo s tím, co provedl nebo ukradl Němcům, zvláště si potrpěl na obsah kazajek důstojníků; někdy dokonce, i když je měli na sobě, s otevřenou kapsou, kde si někteří nosili zapalovače a cigarety v zelených škatulkách nebo cukroví, jednou vytáhl Hauptmannovi z kapsy tabulku čokolády, ještě nenačatou. (Udělal si pak ze staniolu kuličku. To si v Auschwitz-Birkenau vyhrál.) Z technického muzea, kam si šel ohmatat Hitlerův opancéřovaný mercedes, ukradl z otevřené skleněné vitríny černý kajzrok.

Před pohřbem přišel Andy na šestnáctku na hrníček čaje a bral si cukr kostku za kostkou. Zeptala se ho, jestli náhodou nechce dostat cukrovku. Připomenulo mu to, jak je vyklopili z dobytčího vagonu v Auschwitz-Birkenau. (Kdykoli o tom mluvil, vyplul mu na rty úsměv.) Doktor v uniformě SS se ptal osmiletého kluka, jestli má rád čokoládu. Má radši maminku, nebo tatínka? Ať si vybere, než napočítá do tří. Eins, zwei, drei… Kluk se podíval nejdřív na otce, pak na matku. Znovu na otce, opět na maminku. Věděl, o co jde? Doktor poslal s klukem do komína maminku. Když ji má radši, zůstanou spolu. Tatínek zatím musí do práce. Žádný strach, co nevidět se všichni zase sejdou. Dita si zvykla na Andyho Leboviče. Chyběl jí, když se dlouho neviděli. Cítila se mu blízko, kromě toho, když si pletl její tělo s masovou pochoutkou nebo s veřejnou dopravou.

„Od opékaných jehňat k opékaným lidem a nazpět,“ řekla Dita, jako by ohlašovala na nádraží příjezdy a odjezdy vlaků. „Umírat se má ‚skromně a neoblomně‘, jak píšou ve Věstníku každého prvního. Nebo ‚tiše, skromně a trpělivě‘.“

„Ráda bych věděla, co je ještě dál než hvězdy,“ zašeptala Tonička Blauová. Dívala se, jako by jí někdo utrhl sousto od úst, když ne rovnou z pusy. Jako někdo, kdo spěchá a pořád zakopává. Zařídila to maminka, aby vypadala přes prsa jako tatínek?

„Tady je cedule, že klíče od hřbitova se musí vyzvednout na Obci mimo soboty a neděle,“ řekl Andy.

„Co sis tu dneska objevil?“ chtěla vědět Británie od Leboviče.

„Do jaké míry jsme všichni prostitutky. Někdo víc, jiný méně. Všechno je obchod. Otázka mravnosti se asi musí oddělit od otázky prostituce. Ale asi ne u každého, a nikoli vždycky.“ Věděl hned, že šlápl vedle.

„Máš na sebe vztek?“ zeptala se Bohorodička.

„Myslím, že Andy výjimečně není tak daleko od pravdy,“ řekla Líza.

Dita se kousla do jazyka, aby nic nepřipodotkla.

D. E. se držel pana Gottloba jako guvernantky. Jako čeho se ho držel pan Gottlob? Měla na sebe vztek i proto? Proto i pro něco jiného, myslela si.

„Jedině strach z Andyho je mi zárukou pevného zdraví,“ řekla. „To se mi nemůže nikdo divit, že jsem radši sama.“ Obsáhlo to i beze slov, že není jediná.

Pomalu se mísili mezi sebou, cestou k modlitebně a k východu a stánku s květinami.

Dita se držela s Toničkou, Britou a Lízou a Andym Lebovičem. Minuli je pan Goldblatt a pan Gottlob a Huppert. Pan Goldblatt se na ně usmíval, jako by říkal, že když odejde tělesná schránka, neodchází s ní asi beze zbytku všechno. (Ne, nějaké drobné zůstanou, utrousil v duchu Andy.)

Měl s Isabelou Goldblattovou ten nejlepší vztah. Podobal se prý střednímu z jejích synů.

Napřáhl ruku, protože se mu zdálo, že mu jí chce Dita potřást. Vzal ji a řekla „upřímnou soustrast“. Podržel si ji chvíli, jako se drží dlaň dětí. Usmíval se, s červenýma očima. Mohl asi jen přát každému ze svých tří synů – a nejenom jim –, aby měli po smrti, ať už přišla jakkoli, takový obřad, který sice nevrací lidem život, to nejde, ale dělá spravedlivou tečku za jejich životem, ujištění živým, ještě smrtelným, že nehynou jako dobytek. A taky, že se potřebujou navzájem, nejenom tím, že jdou společně na hřbitov. Usmíval se, jako když ráno hrál na klavír Isabeliny melodie z Netopýra a z Růžového kavalíra. Je lék proti všem bolestem? Kde?

„Je to tu veliké,“ usoudil Andy.

„Jo, pro všechny dost místa,“ řekla Dita.

Hřbitov byl krásný, to nejhezčí, co Praha pro ně měla. Bylo tu hodně stromů, dost místa, klid, všechno zelené, kameny nevypadaly skoro jako kameny, změkčovalo je něco, co si nikdo nedovede vysvětlit. Nápisy z nich už skoro slezly.

Munk šel chviličku vedle Brity, nepromluvili spolu kromě pár formálních slov o ničem, o čem se bavili ještě ráno. Munk jí snad vytkl, že přišla domů ze včerejška na dnešek domů k jitru.

Děvčata z Lublaňské chodila kolem Lva Goldblatta, jako by ho hladila. Pak se Munk chvíli držel pana Goldblatta. Šli všichni po hřbitovní cestě jako po korzu.

Potom šel pár kroků s doktorem Fitzem. Mlčeli. Všechno bylo řečeno. Děvčata nevěděla, co přesně má Brita za sebou, ale věděla, že má malér. Nikdo se jí neptal. Začala o tom sama, ne přímo. „Nikdo neví, kromě holky, co to je dívčí tělo. Abys nebyla malá ani velká, krátká ani dlouhá, tlustá ani tenká. Abys neměla nedovolené chutě, ale být bez nich je taktéž špatně. Je to pořád stejné, i když je to proměnlivé od sezony k sezoně, od roku k roku. Můžu si namlouvat, co chci, kolik jsem pokročila od dob své babičky, a v koutku duše vím, že jsem na tom stejně. Devět desetin holčičího osudu se nemění. Nesejde na tom, jestli si lehne na tebe nebo ty na něj, kdo je vespod, navrch. Kluk se nechce k ničemu zavázat, dokud mu nezaručíš, že při vší rovnoprávnosti s tebou je on v tom hlavním to první, i když ti tu druhou pozici rád uzná. Mezi vámi dvěma on ten lev, ty ta lvice. Se vším, co z toho plyne. Když se mu na tobě něco nelíbí, už ho neuvidíš. Holek je jako ryb v moři. Když ho zradíš, zahne ti. A bude ti nevěrný, i kdybys byla vzor čestnosti, spolehlivosti a oddanosti. Tak si vyber. Vím sama, že mě určuje moje tělo. Kytka, z které pár čmeláků a pak ten vybraný vysaje všechnu šťávu. Jestliže ode mne neodletí beze zbytku k jiným květinám, to je jenom proto, že jsem pro něho, i pro mě, samozřejmě, vytlačila dítě, děti a že uživit je mu dá takovou práci, aby mu na zálety tolik času nezbylo. Zaplaťpánbu za to, že musí pracovat. Čím víc, tím líp. A kdybych ho přistihla v posteli s jinou, pověděl by mně, jako Andy Lebovič, že mu byla taková zima, že se musel jít ohřát, nebo mu bylo špatně od žaludku, potřeboval ošetřit, odpočinout, ber, kde ber. Dej mně pokoj! Ale jako kluk bych se taky nechtěla narodit.“

Brita dostala v Anglii školu. Tohle se tam v ní nenaučila. To odkoukala až v Praze. Něco od dívčí existence nikdo neodpáře.

„Už neumírám hrůzou, když přemýšlím o svém tělíčku, jestli je šťavnatější, než by možná mělo, jako Líza Vágnerová nespáchá sebevraždu, když si ji někdo splete s holou kostí. Máš toho moc? Málo? Nevybereš si. Vybírají si to spíš oni. Já jsem si taneční večírky nevymyslela. A tak se tetelím radostí, co ze mne a se mnou bude. Už se nemůžu dočkat takzvaného středního věku.“

Brita byla pro holky v baráku ideální starší sestra. Nešetřila ani v nejmenším v ponaučení, které posbírala, aby se nenudila ani nic nezmeškala. Neupřela jim skoro nic ze svých zkušeností. S Andym Lebovičem se bavili o jeho nejlepší milence. Odpověděl krátce: „Věří, pije.“ Naštěstí měla Británie zálusk skoro na všechno.

„Musíš být jiná, abys byla nakonec stejná. Musíš být čestná, abys mohla být hříšná. Musíš udělat, co se ti řekne, a zapřít se, když nechceš. Ale chtít otevřeně a bez jediného ‚radši ne‘ nebo ‚možná‘ nebo ‚až příště‘, to snad taky nejde. Znám jenom jedno horší než být holka. Nebýt holka.“

Nedívala se na sebe jako na písmenko v historii, které ještě nikdo nenapsal a možná nenapíše. Chodila v Anglii do školy. Přeskočila od středověku do novověku a držela si přitom sukně, aby jí pod ně nikdo nekoukal, když jí je zvedal vítr. (Nebo se vzdala úsilí, když alespoň měla to správné spodní prádlo.) Na plovárně se nemusela chlubit pupíkem, aby někoho nachytala, kdo ji po souši, s oklikou, doprovodí do Lublaňské.

Jistě má holka dneska víc příležitostí všeho druhu než po první světové válce. To ještě nebyla na světě, tak co?

Lezlo jí z krku, když ji chtěl Tlustý Munk poučit (dokonce v angličtině), čím jsou dnešní dívky jiné, aby proto byla šťastná a snažila se být ještě jinější, jako by se tímhle odlišením povýšila do nějakého blaženého stavu. Neměla za sebou to, co Dita Saxová, Líza Vágnerová, většina děvčat a kluků. Nálety na Londýn nepočítala. Všechno své dívčí si jimi pronesla bez poškození.

Jako horolezci odhazují při stoupání na Mount Everest ve vyšších polohách zbytečnou zátěž, počínala si jako holka. Je jí devatenáct. Má ten tajný strach jako holky, které byly v Auschwitz-Birkenau a přežily. Isabela Goldblattová – dej jí pánbu lehkou zemi – se o ni, stejně jako o Dorisku Levitovou, třásla. Jsou si tu všechny rovné. Jestliže se něčím liší, je to váha a tvar nosu, brady, ňader nebo nohou, boky, pas, krk a jak nosí vlasy. Pokud jde o tu maličkost od pasu dolů, jsou stejné v tom, v čem jsou každá jiná. Tolik už věděla také, a nejenom proto, že jí to pár pánů poučeně oznámilo. Jsou tu všechny jako sestry, ale kluci odmítají být pouhými bratříčky. Tak se to nehraje. Jedno nutkání ji tlačilo k tomu, aby si dělala, co chce, jiná pohnutka ji zdržovala nebo odrazovala a nabádala k opatrnosti. Je snadné naslouchat větru, který fouká ze všech stran, a uvěřit mu, a i když je obezřetnější a moudřejší a prozíravější, nevěřit ničemu.

V zrcadle viděla každé ráno a poté několikrát denně svou sýrovou tvářičku, plnou vyrážek a uhříků, které, jak je možné, a doktor Fitz jí to nevyvrátil, pocházejí z nedostatku toho, co jí mohou poskytnout jen kluci.

Co asi váží i na holce při těle nejméně, je její sebevědomí. Co ji drží na místě, aby neušla ani krok nebo neudělala ten vytoužený a očekávaný skok, je její sebedůvěra.

Můj ty božíčku. Má se dát na modlení?

Jenom, proboha, ať jí žádná židovská pražská autorita neshání zaměstnání v rámci možností „pomocnice v domácnosti“ nebo „uklízečka na ministerstvu“. To by si musela opatřit u jiného doktora než Fitze diagnózu o povážlivých změnách nálady.

Nějak to tu už doklepe. Pak se uvidí.

„Všechno by šlo líp, kdyby holka neměla tělo,“ řekla nakonec.

Dita Saxová jí ukázala její včerejší horoskop. Ptala se Lízy Vágnerové, co má radši: Mlíčí, nebo jikry? Dnešní jí ještě neopatřila. Žádný strach. Nebude se jí ptát, jak se cítí sexuálně v kolenou. Jsme tu přece všechny a všichni „bratři a sestry“.

Velká Británie je pro mlíčí i jikry. Ze všech čísel má nejradši 69.

Nikdo jim nemůže vytýkat, že nejsou praktické. Nebo že se brání změnám. Holky musí mít revoluci v krvi, stejně jako musí být konzervativní. Tomu takový pan Erich Munk nikdy neporozumí. Musel by se narodit jako holka.

Největší legrace byla, že si Munk myslel, že je to jeho svět. Svět Munků. Jako by ti druzí sice ještě existovali, ale jen jako nějaká včerejší nálepka. Přitom Munk vězel, nejen podle Brity, oběma nohama v tom, čemu se mohlo říkat „svět mužů“, i když se bez nadpoloviční většiny žen neobešel.

Britina postel, třebaže nespala v noci na dnešek doma, vypadala, jako by z ní právě vylezla. Napadlo ji, že ji taky mohly ustlat. Ona by to v opačném případě udělala. Taky to řekla.

Trochu ji pohřební obřad vytáhl z bryndy.

Je to pravda, že člověk musí mít štěstí, i kdyby se napájelo neštěstím někoho jiného. Jinak to už asi na světě nechodí.

Ditě benzinová pumpa na nároží u stanice elektriky číslo 22 a 11 připomenula německé stroje na drcení kostí, u kterých jeden čas pracovala. Cpala do pytlů prach z kostí, které se nepotřebovaly na mýdlo nebo klih a používaly se v německém zázemí jako hnojivo.

Andy nezapomněl na to, co o něm prve řekla Brita. Myslel si naopak, i když to neřekl, že odstup od Velké Británie je zárukou jeho pevného zdraví.

„Je to možné, že zlo tě fascinuje a že tě odzbrojuje?“ zeptala se Dita Andyho.

„Chceš, abych byl rozhodčí? Leda na fotbale. Nebo v ringu. Mě fascinuje něco jiného. Můžeš do toho započítat holčičí tělo,“ řekl Andy.

Všichni chtěli mít pohřební rituály a jejich ozvěny co nejrychleji za sebou.

Ditu napadlo, že se D. E. ani ona vzájemně nezmínili o hotelu Astoria-Novák, dříve U Žlutého kamene. Chtěla mu připomenout – a nepřipomenula –, že tam byla a chtěla být jenom s ním?

Andy Lebovič si chvílemi nasazoval brýle, které neměly skla, ale – jak řekl Neugebornovi – chtěl na chvíli vypadat vážně a inteligentně. Občas to dělal. Možná, že svět, aby to bylo spravedlivé, patří alespoň dílem lidem jako Andy Lebovič. Nevyklopil nikdy všecko, co si myslel. Nezvyšoval hned hlas a nesliboval hory doly. Uměl držet jazyk za zuby, když chtěl. Byl veselý a uměl povzbudit. Neobtěžoval svými náladami druhé jako Brita, Linda Huppertová nebo Herbert Lágus. (D. E. možná taky ne, i když by asi protestoval, kdyby ho někdo viděl s Alexandrem Lebovičem jako z jednoho těsta.) Andymu stačí, aby se ráno probudil a viděl, že vidí, slyšel, že slyší, má obě ruce, obě nohy a nic ho nebolí, aby se cítil šťastný, a ochotně za to zaplatil pokorou a vděčností za to, že žije. (Někdy měl své falešné brejličky alespoň s jedním sklem.) Věří v ty svoje pověry, jako že sportovat, dobře jíst a vyspat se, s kým se dá, mu zajistí pevné zdraví, a vytahuje se, že za celou zimu ani jednou nenachladl.

To, že se ohlížel co nejpilněji, kde by co získal za pět prstů, pokud to nepatří jednotlivci (jeho mravní zásady byly neoblomné), aby podvedl na úřadech kdejakého úředníka a nenechal se ošidit sám, to už s ním museli brát jako balík. Proč nejsem taky taková, ptala se v duchu Dita. Mohla bych? Andy o sobě rozhlašoval, že ho baví lov stejně jako kořist. Neměl v lásce holky, které spíš těšil lov a kořistí se vzdávaly střídavě jako počasí. Dita naslouchala šumění listů. Andy sděloval Líze, že stará kočka má radši mladé myši. Mrtvá včela nesnáší med. Jak to, že to neví? Dita nechápala, proč nemůže hodit za hlavu své nekonečné rozbory sebe samé, třebaže ve stínu těch druhých, o Munkovi, o Isabele Goldblattové, která už není. (Nahlédla, že D. E. je příliš zaneprázdněn, aby mohli jít kus cesty spolu.)

Isabela nežila o sto let déle za to, že byla v lágru. Nestala se z ní světice pro žádnou církev.

Nakolik se může spoléhat, že na Obci vyřídí její žádost o letní zájezd do Švýcar?

O chvíli později odcházela Dita od hřbitovní zdi přes ulici s Munkem.

„Příliš rychle dospíváte,“ řekl Munk.

„Je to dobré, nebo špatné?“ zeptala se Dita.

Procházeli už Starým Městem, směrem ke Karlovu mostu. Věděl Tlusťoch, že až dodneška nebyla Dita Saxová po válce na hřbitově? Nechodili na hřbitov, kromě Alexandra Leboviče, který tam hledal útulek, který si nemohl dovolit, v hotelech. Munk věděl, že nikdo z Ditiných příbuzných tu nemá hrob.

„S čím se obracíte na doktora Gottloba?“

„S žádostí o přímluvu.“

„Máte nějaké nevyřízené právní záležitosti?“

„Přišel by asi brzy na to, že o právnících nemám nejvyšší mínění. Právníci a psychiatři nejsou mí nejoblíbenější doktoři.“

„S knihami nemáte špatné přátelství.“

„Myslím, že jediný Němec, který to u mě má po válce dobré, je pan Gutenberg. Za vynález knihtisku mu udělím milost. Za to, co potom nacisti díky jeho vynálezu tiskli, bych mu uložila za trest to číst.“

Šla kvůli Munkovi pomaleji, trochu pokrčena, s poloskloněnou hlavou, i když se dostávala každou chvíli o krok, o dva napřed. Mohlo ji napadnout, o čem s ní bude chtít mluvit. (Jako by mu nestačilo vzít si ráno na paškál Británii.) Neřekl ještě nic o zodpovědnosti, jak čekala, nebo nevinnosti, což by uvítala, jako po večírku v Sie mluvil o cestě, která vede od nejistoty k nebezpečí. Občas ji povzbudil zprávou, že impéria se rozkládají. Jako by se snad bála. Souhlasil s Andym, že kdo neví, kam jde, dovede ho tam každá cesta.

Munk vedle Dity myslel na ten nesmrtelný kus anglického masa z Kupce benátského, který vešel ve známost v mnoha zemích na východ i na západ od Labe, ačkoli byl jen součástí přibližné vidiny, inspirované všelijak, zatímco skutečný, krvavý kus masa z těla vojáka východní armády bude zapomenut stejně brzo a důkladně, jako naopak všechno bude připomínat ten první.

„Propadáte skoro ze všech předmětů, Dito.“

Neřekla, že se nezapsala na tolik. Už se nesnažila ho přesvědčit, že byla dlouho originální. (S Tlusťochcm se nedalo mluvit jako s doktorem Fitzem, aby řekla, že v tělocviku dostává jedničky.)

Věděla, co od ní Tlusťoch chce, aby své ctnosti a přednosti nechala mluvit za sebe. Aby byla pilná a veselá. Aby se zajímala o ty druhé a nebrala si k srdci, co se nedá změnit, stejně jako nelichotivé postřehy, kterých není nikdo ušetřen.

Rackové prováděli nad řekou svou bezplatnou akrobacii.

„Člověk vidí, jak se blíží neštěstí, ale stejně se nemůže zastavit.“ To měla taky z Munkova Turgeněva (prodaného do antikvariátu). Chtěl ji tu udržet, kdyby dostala povolení k cestě, nebo jí jen pofoukat rozbitá kolena, kdyby to nedostala? „Proč žádný nemůže vědět, co se stane?“ Zase Turgeněv. Usmála se.

Tlusťoch čekal na její odpověď. Nemohl se smířit, navzdory všemu, že by všechny hodnoty mohly být relativní. A že žádná absolutní mravnost neexistuje. Žil rozporem, který se v něm narodil ve válce, v které zabili všechny jeho příbuzné, jeho rodinu, dítě, jeho známé, svět, jaký znal do roku 1938, mezi vírou a nevírou, starými zásadami a novou dobou, v které se zdály směšné a nedostačující, skoro zbytečné, protože se zpronevěřily člověku a člověk jim. Nechtěl se tvářit ani jako průvodce, ani jako poradce. Bál se, aby se jí nezdál stejně slepý jako cizí. Nebo jako někdo, kdo dojde ve tmě ke zdi a tvrdí, že je to konec světa. Nechtěl to náhodou od ní?

Díval se na dlažební kostky. Pověděla mu o hliněných džbánečcích, které minulý týden udělala a vypálila ve školní peci (asi tři jí ukradli), a že ty nepovedené rozbila. Byla ráda, že se jí podařilo vtěsnat do slov představu jiného rozbití. Nabídla mu jeden. Poděkoval. Munk byl nervózní. Vypadal směšně. Jako když jí dal minulý týden stovku a – jak už se naučila přijímat dárky – podivila se, proč není na bankovkách místo obrázku nahé ženy spíš vlk. Tlusťoch odmítal připustit, že by snad s válkami zmizelo ze vztahů mezi lidmi přátelství. Naopak, nenaučili se všichni díky lágrům a válečné nouzi solidaritě? Žít v kolektivu? Věděl o jejím výletu s D. E. Co bylo?

Šli kousek podél dlážděné navigace Vltavy. Na druhém břehu se zvedala stráň s parkem. Na hladině se houpaly loďky. Rybáři vytahovali své páteční bělice, mřenky a malé kapry. V jednom z vyřazených parníků byla restaurace, ještě zavřená, s oznámením, že otevírají po čtvrté odpoledne a mohou posloužit i bezmasými jídly.

„Slyšel jsem, že máte zlatý náramek.“

Neodpověděla.

„Nechci se vás ptát jako vyšetřující soudce ani jako vychovatel, Dito. Nemusíte mi odpovídat, když nechcete.“

„Budu už muset jít.“

Vypadali vedle sebe jako nerovný párek. Opíral se do ní červnový vítr.

Pod nimi byla plovárna, už otevřená, ale ještě prázdná.

Munk se najednou zastavil. Proboha, myslel si snad Tlusťoch, že dostává dary od pochybných nebo záhadných mužů? Proč se vyhnul jejímu pohledu? Byl by snad s to s ní jít? Nebo ona s ním? Věděla, že je to nesmysl. Byl to jen zlomek myšlenky. Jen letmo ji napadlo, že její hlas není poslední dobou tak docela její.

Nechala stát Munka na mostě a seběhla dolů na Kampu. „Rychle dospíváte“ rovnalo se „zkažená“. „Propadáte skoro ze všech předmětů…“ obsáhlo jeho pochybnosti v souvislosti s její snahou dostat se do švýcarského zájezdu. Kam jdete? S kým? Co chcete dělat potom? Ptal by se své dcery Soni, kdyby byla naživu? Rodiče říkají jiné věci dcerám a jiné synům. A jiné říkají dcery a jiné synové bez rodičů a příbuzných.

Munk se na ni díval, jako by se ptal, jak si představuje svou budoucnost, když zanedbává své teď. Cítila ho v zádech. Radši se neotáčela.

Co z vás bude, Dito? Co očekáváte za rok, když začínáte takhle? Chybělo jen, aby řekl (a stejně to naznačil nebo si to dosadila, jak ho znala, sama), že „ti nejlepší udělají vždycky včas, i když někdy až na poslední chvíli, co musí udělat“. Všechno se mění, jen čísla zůstávají stejná. Přistrčil jí mezi novými knížkami Aristotela, Plutarcha mu prodala, oba svazky. Lidi, kteří se chtějí podílet na životě, Dito, musí pochopit, že začala nová éra. Nové otázky, nové odpovědi. Někdy staré, ty nejstarší otázky. Co bude znamenat člověk? Jsme možná v něčem první. Druhá světová válka určila nová měřítka, i dobra a zla. Byl směšný, protože byl tak smrtelně vážný. Nabádal ji k důvěře k životu, sám plný pochybností, aniž si je připustil. Bál se, že jí má málo?

Někde v pozadí všeho byl D. E. Huppert.

Napadlo ji i bez Munka, že žije mizerně a že by s tím měla něco udělat. Byla by ráda, kdyby alespoň Tlusťochovi pomohly pravdy jeho starého srdce.

Byl Munk pánem svého života, svého času, každé minuty, jak se tvářil? Mohl si dělat, co chce, jít, kam chce?

Jak na tom byla doopravdy? Měla pár karet v rukávu. Život není to, co chceme, ale to, co máme.

Dita pozorovala racky. Zastavovali se ve vzduchu, kroužili výš a výše, a padali a stoupali – v letu.

5

Toulala se uličkami Starého Města. Předla si pavučinku svých obvyklých snů. O D. E. O rodině, kterou neměla, o babičkách, které pořádně nepoznala, o příbuzných, kteří umřeli dříve, než se narodila. Na Tlusťocha myslela jen chvíli. Nechtěla, aby ji bolela hlava. Nemohla říci, že ze všeho nejradši chodila na hřbitov. Chodilo se sem na svátky. Na to ji neužili. Chtěla se z toho vzpamatovat. Myslela na to, oč více jsou pohřby pro živé než pro zemřelé, ale dostávalo to jiný odstín ve světle hromadných hrobů bez označení a těch, co neměli hroby. Dobře, s tím se vyrovná. Na hřbitově ji dlouho neuvidí. Hřbitovy nebyly a asi nebudou její oblíbené místo, kam se vydávala na procházku. Bloumala ulicemi a začaly ji bolet nohy.

Slyšela něco, čemu asi naslouchala jen sama. Nápěv, přicházející z dálky, do které se chystá Herbert Lágus a nakrátko D. E. a možná i ona sama. Nikdy by nepřipustila, že to mají všichni v krvi. Přicházelo to odnikud? Připadala si jako soukromé představení hry, v které možná už byla a snad nikdy nebyla, oddělené od skutečného života ohradou v paměti, za níž se odehrávaly ještě jiné hry a odlišné tance, pro které neměla jméno, jako je nemají iluze.

Šla se podívat skrz Ungelt k Jakubskému kostelu, kde visela už od středověku ruka zloděje, který vykrádal kostely, takže mu ji uřízli a zavěsili, a od té doby tu visí malá a černá scvrklá ručička nějakého prostopášného lapky.

Cítila v sobě proudit život, ale nerozuměla mu, jako nerozuměla sobě, a nevěděla dost dobře proč. Bylo to ano i ne, ubíhající odněkud někam a odnikud nikam, jinak, než chtěla, a jiným směrem, než jaký si přála určit.

Viděla v duchu D. E., jako by stála u okna a pozorovala lidi na ulici, zblízka i z dálky.

Proč ji tak překvapilo, že odjíždí? Odjížděl i předtím, do Belgie, do Francie, do Švýcarska. Proč se i to podobalo písni nebo ozvěně, jaké ticho s ní přicházelo?

Oslovovala ho v duchu. Říkala, že ji mrzí, když se tak dlouho nevidí. Od minulého setkání hotová věčnost. Ale byl už pryč, tak jaký to mělo smysl? Říkala mu, že se tady a s ní nic nezměnilo. Všechno jde svou cestou. Zmatky, malé a snesitelné katastrofy a maléry, jako vždycky. Život je stará botka, ne vždycky pěkná a pohodlná, ale alespoň ví, že jí sedí, když se potřebuje obout. A nevadí jí tolik, když šlápne do louže. A pak jsou tu ty její sny. Nejsou zrovna hrozivé, ale žádná sláva to není. Je toho zkrátka hodně, co si musí vyřešit.

Vybavil se jí Sturmmann, podkoní a zahradník Günther Zugschwert, ale v podivné souvislosti. Zugschwert ji mučil nadějí. Pokud bude mít tělo, na které stojí za to koukat, zůstane naživu. To byla směšná vzpomínka. Předvídala, co se má stát? Proč předbíhá?

6

„Dobře vypadáte, dítě.“

„Děkuju, pane Gottlobe.“

„Nemáte ráda dát se příjemně překvapit?“

Maxmilián Gottlob se ukázal večer před knihovnou Mezinárodních Modrobílých v Malé Karlové ve svém černém borsalínu. Vypadal jako člen britského parlamentu. Usmíval se jako člověk, který věděl, ví a bude vědět svoje. Políbil Ditě ruku přes rukavičku. Navrhl jí, aby si promluvili pod střechou. Vyklubal se z toho bar Sofokles.

„Spokojenost nade vše,“ usmál se. „Když se dva perou, třetí se směje.“

Usmála se také. Pořekadla v ní vyvolávala ze zapomenutí Sturmmanna Zugschwerta. Gegen den Tod ist kein Kraut gewachsen. Na smrtku ještě nejsou protiléky. Rozhodla se hodit hřbitov za hlavu.

Správce baru jim vyšel vstříc. Pozdravil je a pan Gottlob ho požádal o stůl pro dva.

„Musíme se snažit vyvážit špatné věci těmi lepšími. Nemůžete zastínit slunce dlaní, holčičko.“

Pak dodal: „Jsem na světě už dost dlouho, abych se poučil. Zdání klame. Osobně dávám přednost večeru před ránem. Jednou vám řeknu proč.“

Dostali stolek u hranatého sloupu, pobitého do výše ramen dospělého člověka zrcadly. Cikánský orchestr, řízený Egonem Levitem z Židovské náboženské obce, hrál Sentimentální cestu.

Pan Gottlob se posadil ze strany k Ditě. Obrátil se k ní: „Jaký jste měla den? Počasí se nakonec přece jen umoudřilo. Jak se cítíte, dítě?“

„Myslím, že jsem právě opustila tu kategorii.“

„Mimochodem, Dito, Líza se omlouvá. Domyslíte si asi proč.“ Pan Gottlob se usmíval všemi podbradky. (Skoro jako strýček Karel, napadlo Ditě.) Chtěl jí vnuknout dojem, že „žijeme jen jednou“? Nebo že když už ne přes den, je jim otevřen alespoň večer „bez hrobů“? To není nutné, řekla si.

Sofokles byl bar ve starém slohu. Ještě tu nebyla. Vypadalo to o třídu lepší, než čekala. Nedovedla si odpovědět na otázku, proč sem s ním šla. V koutku duše věděla proč, něco chtěla. Jako obvykle. Je toho hodně, na co má krátké ruce. Kde potřebuje přitlačit, nechat za sebe ztratit slovo, dostat doporučení. A současně to překryla otázka: Kdo z nich vlastně ztrácel soudnost?

Obdařila ho svým krátkým dospělým úsměvem, který říkal méně než málo. Je to takový hřích prodat se na jediný večer, když se jiní prodávají na tři sta šedesát pět večerů ročně, nepočítá-li Andyho přestupný rok, což jak jednou propočítal Avi Fišer, je osm tisíc sedm set šedesát hodin a pět set dvacet pět tisíc šest set minut. (U pokusu o vteřiny ho zarazili.) Jsem nenapravitelná koza. Proč měla, u všech čertů, křísit věčně k životu přízraky? I když to byly jen přízraky minulosti. Byla připravena se bavit a vyjít panu Gottlobovi vstříc, alespoň v tom, že se nají a opije. Ve všem byla obsažena a umlčena Líza. Bylo tři čtvrtě na osm.

„Doufám, že máte hlad jako vlk, dítě.“

„Myslím,“ řekla.

Světlo se lámalo, odráželo a tlumilo v zrcadle.

„Mám jedno dobré úsloví, Dito. Můžeme si dovolit udělat všechno. Ale nesmí nás nikdo chytit při činu.“

Cítil její hlad, žízeň, druh, který nemohla nasytit. Sebesoustředění a roztěkanost i zasněnost, které se odpouští jen mladým ženám.

„Dítě,“ řekl. „Dito.“ V duchu to obrátil.

Studoval jídelní a vinný lístek. Prohlížela si svůj. Jídla byla bohatá a ceny horentní. Radši se nedívala na pravou stranu. Pak se dívala jen na pravou stranu. Holky měly dvě zásady v hospodách, když je někdo pozval. Buď si vybrat to nejskromnější, nebo to nejdražší. Váhala, co – za sebe – v tom směru udělá s panem Gottlobem.

Spoléhal se, co za něho udělá dobrá večeře. Jen chvílemi se zdálo, když už seděli, že s ní nebude mít o čem mluvit.

„Dovolíte, abych objednal? Máte nějaké zvláštní přání?“

Cítila, jak jí stoupá krev do hlavy.

„Vím, že máte ráda jahody,“ řekl pan Gottlob.

Jako předkrm poručil pan Gottlob do červena uvařenou rybu po řeckém způsobu. Dál želví polévku z amerických konzerv Unrra s kousky masa, které bylo výtečné, i když trochu mastné. Na to holštýnský řízek, právě dost měkký, aby lahodil patru, s brambůrky po francouzsku, opečenými do zlatohněda. Tvarohový závin, vytažený před chvílí z pece, voněl, stejně jako jahody v bílé šlehačce. Polévka jí připomínala moře, jahody na podkladu šlehačky krvavě rudou. Sklepník si všechno pečlivě zapsal a potom to dva číšníci postupně přinášeli. Aby nemíchali víno, řekl pak Gottlob, bude nejlepší pít od začátku šampaňské. Je dobré na žízeň a nemá žádné nedozírné následky, jak prohlásil.

Láhev postavil vrchní do stříbrného kbelíčku na příruční stoleček vedle.

„Ještě se tolik exponujete pro Mezinárodní Modrobílé, pane Gottlobe?“

„Myslím, že vím, proč vás to zajímá,“ usmál se chápavě pan Gottlob.

„Jsem jedna z mnoha?“

„Ne tak úplně dítě.“

Jedla a pila pomalu. Cítila se trochu lepkavá, jako by se vykoupala ve zmrzlině a usušila na odpoledním slunci.

„Exponuju se pro všechno dobré ve světě.“ Rozhlédl se kolem. „Kdovíco bude zítra?“

Lokál byl do obdélníku, s ne příliš vysokým stropem. Vedly sem schody a bar a restaurant trochu připomínal přepychový jídelní vůz.

„V Anglii bych vám ukázal tucet podniků, které jsou ještě o třídu lepší, i když to tady také není tak docela marné. Přál bych vám vidět takový The Four Hundred nebo Caprice. Začali bychom ústřicemi. Skončili bychom pudinkem nebo karamelem. Mými oblíbenými. Zvyk je železná košile. Nebo (podíval se na ni) obráceně? První zákusek a nakonec ústřice?“

Zasmál se hlubokým hrdelním hlasem a odkašlal si.

Víno mělo skoro barvu zelené jezerní hladiny. Myslela na svého pomačkaného tatínka, když ji vzal do restaurace U Piskáčků a objednal pro oba „grenadýrský pochod“, jedna a půl porce nudlí s bramborem a cibulkou.

„Proč mají děvčata tak ráda jahody?“ Odpověděl si sám. „Myslím, že vím. Vejdou se pěkně do úst.“ A zase se zasmál. „Mají vynikající chuť. Máte ráda zahradní, nebo lesní jahody? Jsou lesní sladší? Není nad přírodní věci.“

Muselo mu být příjemné objednávat. Věděl, co žádá. A teď vychutnával každé sousto, a zároveň se tvářil skoro ledabyle, jako by to tolik neznamenalo. Viděla, že ledacos odkoukal D. E. Huppert od něj. Co odkouká asi pan Gottlob od D. E.?

„Jak jste trávila zbytek dne, dítě?“

„Byla jsem se projít s panem profesorem Munkem.“

Myslela na to, že jí dneska už potřetí přišlo vhod tmavé oblečení. Nastala pomlka. Mohla z ní vyčíst hořký přízvuk, který mělo pro Maxmiliána Gottloba Munkovo jméno. Pozvedl husté obočí.

„Nekřičel na vás náhodou ‚Smrt vaší třídě!‘, jako když jsme včera jednali na představenstvu Obce o sociální politice?“

„Mluvili jsme o škole. O tom, co by se dalo dělat v létě. Jaké jsou možnosti zájezdů. O tom, čemu se člověk i při nejlepší vůli za pár měsíců odcizí.“

Neříká se, že je dobré kout železo, dokud je žhavé?

„Byl by to povedený ranhojič, kdybychom si ho dali líbit. Navrhl prodat nemovitosti Obce a dát to k dispozici sociálnímu oddělení. Starý pán, mladý blázen. Druhé vydání Karla Marxe v Praze. Škoda, že nikdo nechce poopravit svět za své. Revoluce ráda předkládá účty těm druhým. Víte, jak se tomu říká, dítě?“

Měl zřejmě v oblibě slova „ranhojič“ a „dítě“. Dita se rozhlížela kolem méně okatě než pan Gottlob. Pomáhala jí zrcadla. Tichoučká hudba a šampaňské, bílé ubrusy na stolech a narudlá světla, pozorní číšníci. Nevtíraví vrchní, kteří pozorovali stoly, jestli je všechno v pořádku. Kývnutím posílal číšníky dolít, uklidit, přinést, všechno tiše, jako po špičkách.

Cikánský orchestr hrál střídavě na xylofon a potom šlágry posledních let.

Myslela na to, jak jsou si Židi a cikáni podobní. Vypadají skoro jako všichni ostatní v zemi a zároveň se buď cítí odlišní, nebo se na ně ti druzí jako na odlišné dívají.

„Jsme oba vyznavači umění,“ řekl pan Gottlob. „Jak vám chutná víno?“

Připadala si téměř přijatelně škodolibá. Jak říká Lízinka: Med na rtech, jed v srdci. Pan Gottlob upíjel pomalu. Díval se na ni se zájmem, který se snažila odhadnout. Proč mají skoro všichni muži dvě tváře? Jednu pro sebe a ty druhé a jednu pro takzvané slabší pohlaví? Jistě nebyl, čím chtěl být teď. Ale byl i to. Tvářil se, jako by jí mohl zajistit všechna bezpečí, která by kdy potřebovala. Opíral se lokty o stůl a vystrkoval ramena dopředu, jako by ukazoval svaly. Našel na její tváři šibalský výraz. Zároveň s laskavostí v pozdvižených koutcích rtů, skoro trochu křečovitě. Aby se přizpůsobil jejímu pousmání, rovněž se usmál. Jeho shovívavost jí byla protivná. U pana Gottloba by asi bezpečí nehledala. Asi jako Líza, pomyslela si.

„Žijeme na divoké planetě, dítě. Bojovali jsme, krváceli jsme a umírali a teď si jiní dělí koláč našeho vítězství. Všechno je rozděleno, i stůl, u kterého zasedá rodina k obědu.“

Neměl tušení, o čem přemýšlela. Nebo ano? Připíjel si s ní pomalu. Nespěchal v nejmenším. Vlastně také nemá kam spěchat, myslela si. Proč ne? Proč ne? Proč ne? Vracela jí ozvěna mezi spánky otázku. Radši si už neodpovídala. Musela uznat, že jí chutná, jídlo i šampaňské. Nemám to přece každý den.

Pan Gottlob si vzal z košíčku vyloženého damaškem rohlík. Rozlomil ho na několik kousků. Pomalu se zakousl do jednoho z nich.

„Tuhle mě překvapilo, jak překvapilo Davida Hupperta, když jsem mu říkal, že narodí-li se ve Francii mladé mamince děťátko, ke kterému nemá manžela, a necítí-li se zralá, aby byla takovou maminkou, napíše na lísteček vzkaz, že zítra v tu a tu dobu přijde do kostela, ke zdi, v které je otvor, a kde se jí nikdo na nic neptá, tam položí dítě a odejde. Tím je to vyřízeno.“

Neřekla slovo. Proč jí to pan Gottlob říkal? Byl to jen jeden z námětů ke konverzaci, kterými ji chtěl zaujmout?

Pochutnával si na rohlíku z bílé mouky. Byl to slaný rohlík, s krystaly soli, posetými po horní lesklé a vypečené straně pečiva.

Myslela na Andyho Leboviče, který se kasal svou zásadou buď lhát, jak chce, nebo nelhat. Měl přesnou míru vytyčenou pro lež a míru určenou pro pravdu. Jeho mravnost byla podmíněna tím, jak ocenil, zhodnotil a rozsoudil okolnosti. Pak buď lhal, nebo nelhal, a obojí pokládal za stejně mravné.

Jak to asi bylo s panem Gottlobem?

A jak je to s ní?

Poznamenal, že na cestě ze hřbitova měli s Davidem Huppertem rozhovor o pravidlech džungle. V džungli, soudil pan Gottlob, ne každý silný žere slabého, pokud ho netrápí hlad. Najedený tygr si kořisti ani nevšimne. (Snad si tygra všimne kořist, ale to už je jiná hra, usmál se.) Live and let live. It faut vivre et laisser vivre. Žít a nechat žít. Leben und leben lassen.

Pan Gottlob byl stará škola a dával to na sobě znát.

„Někdy se naši lidé zabíjí v obchodních transakcích stejně krutě jako nožem nebo bambitkou. Může to být právě tak surové.“ Usmál se. Rozlomil zase pár kousků rohlíku. „Relativně vzato, dítě, je v džungli všechno, jak se patří.“ Vyprávěl, jak se leopard bojí lvice a jak před ní utíká na strom a v dešti vypadá spíš jako zmoklá slepice než leopard.

„Je to zajímavé vás poslouchat.“ Pozorovala svůj obraz v zrcadle.

„Něco už jsem si prožil, abych mohl prohlásit jménem člověka, který bojoval, dítě: Kdybychom teď vstali, vy a já, a vyběhli proti sobě a minuli se a běželi dál, museli bychom oběhnout celou zeměkouli, abychom se znovu mohli setkat. A ani to není zaručeno. Ale než bychom to i v nejlepším případě stihli, našli bychom toto místo jiné, než jaké jsme je opouštěli, v jiných rukou. Tam, kde nám před dvěma léty říkali jakožto vítězům, kteří vyhráli válku: Vítáme vás, by teď řekli: Obsazeno. Proč jste odcházeli? Proč jste nezůstali s námi? Co byste chtěli? My jsme si tu vytrpěli svoje. Bohužel, dámy a pánové nebo: Soudruzi. Přišli jste pozdě. Na oslovení nezáleží. Je to ve všech případech stejné. Čeho se kdo zmocnil, nedá z rukou. Proč? Proto, dítě.“

Ještě řekl: „Víte, milá Dito, a to váš pan profesor Munk asi dlouho nepochopí, co můžete čekat, když si gorila nasadí brejle a tváří se jako učitel národů?“

Hudba začala hrát Růžovou krinolínu. Potom Starý mlýn. Pan Gottlob počkal, až jim vrchní dolil sklenice. Dita se usmívala.

„Byl bych rád, kdyby tady platil zákon džungle. Můžete mi věřit, že by to bylo spravedlivější. Nemám rád, když šijou zákony zloději. Místo košile musíte být ráda, když vám ušijou těsné spodky. A nejen proto, že bych tak bezmezně obdivoval džungli.“

„Hezky hrajou.“

Byl hladce vyholen. Dita věděla od Lízy, že se někdy pan Gottlob holil dvakrát denně. Zvali ho občas na vyslanectví. Měl lysou lebku s klenutým čelem. Stejně jako ráno měl tmavý oblek s vestou a bílou košili se stříbřitou kravatou. Vypadal jako spisovatel.

„Máte krásné modré oči, dítě.“ Znělo to jako ozvěna.

„Je to zvláštní,“ držela sklenici, „jak při tom mizí výčitky svědomí.“

„Proboha, dítě. Jaké výčitky svědomí? Nejlepším ranhojičem je čas. A tohle.“ Zdvihl svou číšku. Pak řekl: „Sám člověk neexistuje. A všechny květiny, které vyraší až zítra, musíte zasadit už teď. Věříte přece ve své teď, hned, ne?“

Odkašlal si. „Ve svoji výhru v zápase s časem,“ dodal. „Jste úžasně mladá.“

„Nevím. Jsem mladá,“ souhlasila.

„Jistě, jistě, děťátko.“

„Doufám.“

„Doufáte – v co?“

„Je to ještě mlhavé, pane Gottlobe.“

„Mlhavé?“

„Třeba je na to vhodnější slovo, ale ještě je neznám.“

„Mohl bych vám být nějak nápomocen?“

Její oči říkaly ano. Její ústa zůstala pootevřená, tichá. O něčem uvažovala. Usmívala se. Nebyl to pouhý úsměv, schovávala se za tím, jako se musela halit za clonou úsměvu, i když jí do smíchu nebylo.

Pan Gottlob se zamyšleně napil.

Neříkala včera Andymu, že lhát znamená ukrádat kus pravdy nebo celou pravdu tomu druhému? Andy zase pro změnu slyšel, že kousek trpělivosti ve chvíli, kdy má člověk vztek a utopil by celičký svět, pomůže člověku od sta dní trápení. Taky se napila. Číška byla lehoučká, lesklá, pevná. Měla tenounkou nožku a bachratý podklad, na kterém stála, když ji dala zpět na stůl.

Řídil se pan Gottlob pravidly souboje z minulého století, kdy na sebe soupeři vystřelí, a pokud nezasáhnou, postupují blíž k sobě, o krok, o další, než jeden druhého zasáhne?

Hrál takovou hru D. E.?

D. E. asi ne. Jeho mentor, pan Gottlob, možná ano. Znovu se napila.

Poprvé za večer ji napadlo, že pan Gottlob o ní musel něco vědět, co by mu asi sama neřekla. Měla se domyslet od koho?

„Jak vypozoroval ten starý Řek: Lze dobýt každou pevnost, do které může vstoupit osel, naložený zlatem. Potvrzují to svorně země nalevo i napravo od rovníku.“ Měla odpovědět, že ví, že nic neví? To by nebylo originální. Načetli si všichni ty správné věci. Myslela na D. E., co se asi od pana Gottloba přiučí. Co se může přiučit ona.

Hudba hrála Nenechávej mne dnes večer samotnou. Byla to hezká melodie, s nevtíravými slovy, která ji objímala jako hřejivé ruce. Škoda, že slova a nápěv neslyšel D. E. Dita se přistihla, že všechno v ní vyvolává ozvěny D. E., kterého sem k sobě zvala a kterého stokrát za večer vyměnila za Maxmiliána Gottloba, aniž o tom jeden nebo druhý věděli. Do toho, snad proti její vůli, se tlačily ozvěny Ericha Munka. Proč zrovna toho? Jeho chraptivý hlas: „Rudá je barva naděje, děti.“ Působil při tom dětinštěji než Tonička nebo ta nejmladší děvčata v Lublaňské. Jeho „děti“ nebo „dítě“ bylo jiné než „dítě“ pana Gottloba. „Každý krajíc chleba, který jíme, má dvě strany.“ Jednou jí nechal Tlusťoch ve vitrínce dole u Bohužel i bohudík lísteček: „Jsem si jist, že všechno, co děláme pro své blízké i vzdálené, děláme zároveň sami pro sebe.“ Kde se to v něm, proboha, bralo? Osud každého člověka je do jisté míry i mým osudem. A nezáleží na tom, jak dalece si to uvědomují hned nebo později nebo vůbec ne. Vědomí cíle je ve vašem věku právě tak důležité jako cíl sám. Co když naděje nemá barvu? Jak se dovolávají naděje barvoslepí? Ani beznaděje nemá barvu. Někde znamená bílá veselost a černá smutek, jinde obráceně.

Ještě chybělo, aby se dovolával rabínů, ale to Munk asi jen tajně. Když někdo tvrdí, že hledá a nenašel, nevěř mu. A tak dále a tak podobně. S vínem a v takovém podniku, kam ji vzal Maxmilián Gottlob, se zdálo všechno stejně pravděpodobné jako nepravděpodobné. Trefné jako nemístné. Usmívala se. Měla úsměv jako široký vějíř.

Na zlomek vteřiny se spatřila v pohledu do sklenice s vínem. Upíjela jen malounko. Dlouhá hubená holka. Jako by si obula sedmimílové boty z pohádky, kterou jí říkala před spaním maminka, a mohla přeskakovat čas. Tatínek si myl před obědem a večeří ruce. Krajíček chleba a hrnek mléka. Nejlepší oběd nebo večeře, jaké se kdy u Saxů podávaly. Ve všední den, kromě soboty, někdy i v sobotu.

V zrcadle viděla, jak se jí prokrvila pleť. Někdo si žije takhle každý den? Padesát dva týdnů do roka? Zátylek pana Gottloba měl barvu zvrásněných rudých dřev. Nechala si sklenici v dlaních. Držela ji oběma rukama. Hrála si s ní. Dívala se kolem na lidi.

Byla už jednou z nich? Jednou z těch mladých, starších a nejstarších žen, které sem vzali muži nebo kteří sem přišli společně, najíst se a napít a poslechnout si hudbu nebo zatančit. Nebo si jen být blízko, jako si chtěla být s D. E. Měla mu vzkázat, že se nechce doprošovat, ale zároveň ztratit, v čem by mohl být dobrý. Víc než dobrý. Spolehlivý. Není přece nemocná, aby se jí bál. A jestliže se mu nezdá, že mu dala moc, nedala mu v jistém ohledu všechno? Funguje to pokaždé tak, že se z holky stane žebračka? To nechtěla. Za tu cenu by se vzdala i toho, co chtěla ze všeho nejvíc. Nebo se nechtěla vzdát? Proč? Kde tu bylo místo pro hrdost, spravedlnost, fair play?

O tom asi Maxmilián Gottlob neměl tušení, to bylo dobré. Znovu se na něj usmála. Viděla, že ho to povzbudilo.

„Připadám si jako Alexander Makedonský, když se ptal Diogena, co pro něj může udělat.“

„Chtěla jsem se s vámi poradit o letním zájezdu, pane Gottlobe.“

„Samozřejmě, dítě. Když už někdo musí jet, proč by nejela ta nejhezčí?“

„Nebylo by to málo, pane Gottlobe?“

„Naopak.“

„Děkuji, pane Gottlobe.“

„Zařadili jsme vás už odpoledne, dítě. Pan David Egon Huppert a já. On vám to ještě neřekl? Pojedete buď s dětmi, nebo na stipendium do Grindelwaldu. Nevěděl jsem, že vám to ještě nikdo neřekl.“ Usmála se zamyšleně. „Už nemáte zapotřebí, aby vás někdo hlídal. Jak se říká v Anglii: Děvčata a mrtvé ryby není třeba chránit. Jistě se mnou souhlasíte, že nikdo nemá nikoho nechat čekat příliš dlouho na věci, které opravdu chceme.“

„Děkuju, pane Gottlobe.“ Cítila, jak se červená. „Jak vám to můžu oplatit, pane Gottlobe.“

„Co může člověk žádat od dívky jako vy, Dito?“

„Nechtěla bych vás zklamat, pane Gottlobe.“

„Viděl jsem vás, když jste odjížděla loni na prázdniny, opravdu ještě jako dítě, Dito. Uběhl skoro rok. Dospěla jste. Je to neuvěřitelné, jak to utíká. Vám možná ještě ne tak rychle jako mně. Říká se, že to bude čím dál horší.“ Usmíval se jako někdo, kdo věří jen z poloviny, a sotva to, všemu, co říká. Zastavila se v duchu na slovech „dospěla jste“ a řekla: „Doufám.“

„Na sto procent,“ řekl pan Gottlob.

Pan Gottlob se napil. Pil pomalu, ale mohutnějšími doušky než ona. Pozoroval ji skrz stěny své sklenice. Zrcadla k tomu přidala světla, jeho oči, strop. Záclony, sloupy, hudebníky. Ditě se na okamžik zdálo, že šaty jsou jí těsné.

„Tělo dívky je jako hřbet krásné štíhlé ryby,“ řekl pan Gottlob. Sklouzl pohledem od její tváře k hrdlu a dolů až k bříšku. Pohodila hlavou, aby si odstranila vlasy z čela. Jednou rukou zdvihl pan Gottlob svou sklenici a druhou jí pohladil ruku. Měl těžké, masité dlaně.

„Jsem už asi opilá, pane Gottlobe.“

„Proboha, z těch pár kapek?“

„Je tu strašné vedro, pane Gottlobe. Byl to dlouhý den.“

„Nepřipili jsme si ještě na Grindelwald, dítě.“

„Opravdu vám děkuji, pane Gottlobe. Jste opravdu velice laskav, pane Gottlobe.“

„Na vaši dospělou krásu, Dito. Nejste už dítě. Už jste opravdu opustila tu kategorii.“ Oceňoval dar, který dostala, krásné mladé tělo, vnímavou duši. Nikdo by neměl mít takové dary jen pro sebe.

Cítil z ní – a snad i ze sebe – nenasycenou netrpělivost, která se také odpouští jen mladým ženám. Jeho oči říkaly: ano, něco za něco. Pořád proti ní držel svou skleničku. Kývl na vrchního, aby přinesl novou láhev. Mezitím říkal: „Víte, Dito, když se tohle víno skládalo do sklepů, žil ještě Otto Bismarck. Jenže řeknete Bismarck a slyšíte Hitler. Poslyšte, je pravda, že si jeden z vašich nápadníků – nebo obdivovatelů – koupil psa a dal mu jméno Hitler? Musíte mít pár obdivovatelů na každý prst. Musíte si věřit.“

„Snažím se, pane Gottlobe.“

„Je to všechno jako vítr.“

„Jako vítr…,“ opakovala.

„Myslím, že bychom si mohli rozumět.“

„Víte víc než já, pane Gottlobe.“

Vrchní jim otřel stůl. Pan Gottlob se nakláněl stále blíž. Cítila jeho ruku, oči a dech, jako horký vítr, který z ní strhává šaty. Zároveň viděla sebe samu, jak se v zrcadle na všechno směje. Alespoň to, jak vypadá, pro ni pracuje.

„Petit à petit chacun son nid,“ řekl pan Gottlob.

„Co to znamená?“

„Kousek po kousku si staví pták své hnízdo. Vyprávějte mi o sobě, Dito. Váš život mě zajímá. Jste příliš skromná. Líza o vás často mluví. Také pán Huppert mi o vás vyprávěl. Jste oblíbená. Držíte pohromadě. To se mně líbí. Jste opravdu kolektiv a zároveň nikdo nezapře, kdo je kdo. Jsem rád, že jsme nakonec našli příležitost.“ Zvedl sklenici: „Snad k většímu přátelství, Dito?“ Byla tak odvážná, jak tvrdil mladý Huppert? Byla ochotna se pustit do dobrodružství, s jakým předtím neměla zkušenost? Co si asi myslela, že jí utíká?

Usmívala se. Napadlo ji, že je to závod, v němž odměna na konci je už dopředu znehodnocena. Cítila víno ve tvářích, měnilo se v horko a červeň.

„Jako voják zahraniční armády jste asi byl v horších situacích, pane Gottlobe.“

„Armáda je účelové zařízení, dítě. Armáda není místo, kde bylo všechno fér nebo spravedlivé. Úkolem armády je zabít co nejvíc nepřátel.“ Viděl, jak se zarazila.

Chtěl říci, že se vedle ní cítí zase na osmnáct, devatenáct nebo dvacet. Místo toho řekl: „Člověk do toho šlapal jako mladík.“ Upíjel víno. „Ztrácel kamarády z čety a nebyli to jen samí zelenáči. A když člověk zůstal naživu, mohl si leda myslet, že není všechno v pořádku. Štěstí je málokdy spravedlivé. Na tom nic nemění, že mně osobně není nejhůř, mám slušné místo a konto v bance.“ Mrknul na ni. „Nejenom tady. Když si ráno přivstanete a jedete s dělníky v tramvaji, je vám něčeho líto.“

„Jako co jste sloužil, pane Gottlobe?“

„Co prosím?“

„Jako co?“

„Jako účetní, miláčku. Nejdříve jako účetní, potom v bojové jednotce a nakonec zase ve staré funkci.“

„Měla bych už jít zpátky do Lublaňské.“

Chtěl podotknout, že nepatří k prolhaným, kteří ovládají, jak všem všechno slíbit a nic nesplnit.

„Na vaši dospělou krásu, Dito Saxová. Na ty, co to už nemají.“

Nechtěl na ni vyrukovat s krutostí, kterou příroda ničí ženu. S rozkvětem, který trvá jen omezenou dobu, než ženu spotřebuje život, děti, práce, roky. Není život jen na půjčku? Nežijeme ve vypůjčeném čase? Nepatří nám toho tolik. Jen láska není vypůjčená. To ostatní ano. Věděl, že pokolení Dity nekupuje bez odporu vžité i přežité pravdičky a předsudky předchozích pokolení. Některým předsudkům nevěří, o jiných už nemají ani potuchy. Je to šťastná i nešťastná, poučená i poloslepá generace.

„Na to, že jsme na světě,“ dodal. „Jsme jenom jednou na světě, Dito.“

„Jo,“ šeptla Dita.

Měl v očích obdiv a nemohlo jí to ujít, i když měl zároveň v očích, co už znala. Nebyl snad pan Gottlob ženatý? Nikdy neviděla jeho ženu. Možná, že nechal manželku v Anglii. Líza Vágnerová tápala sama v temnu a pan Gottlob o tom mlčel. Někdy se tvářil jako vdovec, jindy jako rozloučený s manželkou, o které nikomu nic nepověděl. Byl svobodný? Jestliže D. E. něco věděl, držel jazyk za zuby. Nebo ho to nezajímalo.

„You are a lucky child,“ řekl pan Gottlob a předpokládal, že mu rozuměla, že je šťastné dítě. Byla?

„Moc hezky jsem se najedla,“ řekla.

„Ještě jsme neskončili.“

„Snad s pitím,“ řekla.

Na chvíli nemohl mluvit, protože přišla na parket břišní tanečnice. Předváděla svůj výstup za doprovodu indických melodií. V pohledu Dity bylo něco mezi tím, co ji tu zdrželo, a radostným překvapením. Blýsklo jí v očích. A do třetice něco, čemu pan Gottlob nerozuměl a s čím nepočítal. Napadlo ho, že je to rozpor mezi tím, co nabízela a chtěla dát, i když věděl, kolik už vypila. Byli v polovině s druhou láhví. Na její mládí pila jako ryba. Věděl, do jaké míry je iniciativa na jeho straně, ovšem. Šampaňské lze jen částečně započítávat mezi opravdová vína, vyprchá dřív, než člověk někdy chce. Měl s tím mnohonásobné zkušenosti. Mohla sledovat jen přibližně, nač myslel, a asi to věděl. Tak jako pokoušel a dráždil ji, dráždila a pokoušela jeho, nebo si to alespoň myslel. Pozdvihoval ji okamžik za okamžikem na svou úroveň. Připadalo mu to čím dále přirozenější. Žena odpovídá za svoje dospěle tělo, není-liž pravda? Musí – nebo by měla – splatit daň za krásu, kterou dostala. Neměla by ji promarnit. Krása je jako duha, netrvá věčně. Jsou to hvězdné okamžiky tváře, očí, růžové pokožky, rozpálené šampaňským, hudbou, slovy. Měl na tom svůj podíl.

Dotkl se skleničkou její. Podíval se skoro bystře do její dlouhé, hezké tváře, trochu hořce se usmívající. Pomyslel si, že je to chytrá, proti všem zákonům logiky bezstarostná generace. Byli snad imunní proti starostem, v jejichž pozadí nehrozily ztráty na hrdle? Co je tak otužilo? Čím se zatvrdili? Byli slabí i silní. Nezáleželo jim na tom být na správné nebo špatné straně, ale na tom, kde se dá žít. Nebyla v nich hrůza z neznámého, spíš z poznaného. Podobali se stéblu trávy uprostřed spálené louky, sežehlého pole. Znal vojáky východní armády, kteří mu vyprávěli, jak na postupu kdysi ztraceným územím postupovali spálenými, vyvražděnými městečky a vesnicemi, na frontě sta a tisíce kilometrů dlouhé a široké. Viděli v jedné vesnici na vratech ženy s roztaženýma rukama a nohama, a když přišli blíž, viděli, že se nedotýkají chodidly země, jsou ukřižované kovářskými hřeby na vratech, s rozpáranými břichy. A nebylo to území hrdlořezů Waffen SS, Hitlerových elitních vojsk, byla to pravidelná německá armáda. Wehrmacht, sbor dvaceti milionů dobře vycvičených mužů z dobrých rodin, z kterých se stali vrahové, jakým nebylo v dějinách rovno. A to, co měli za sebou oni, bylo ještě v pekle o stupeň hlubším.

Nechtělo se mu vystřízlivět tváří v tvář takové krásné dívce, které se cítil blízko.

Byli džungli blíž, než si připouštěli ve slovech. Nebo než věděli. Bylo to tak? Možná.

Zároveň se díval na břišní tanečnici. Svoje řemeslo nebo umění prováděla dobře. Pracovala břichem, zadkem a boky a rukama a nohama, připomínala obecenstvu ženu s velkým začátečním písmenem, jak by řekla Dita Saxová.

Pan Gottlob pozoroval tanečnici nedbale i pozorně. Její polonahé tělo, dráždivé i tím, co zakrývala, i tím, co obnažovala. Třpytky na její sukni, a co měla přes prsa, nahé, vysoké snědé a silné nohy.

Naléval sobě i Ditě. Už nečekal na sklepníka. Váhal objednat třetí láhev.

„Všechno, Dito,“ řekl.

Nezeptala se, co všechno.

Myslel si, že jejich ctižádost neměla stejné motivy jako ctižádost jeho generace, i když stejné nebo podobné životní cíle. Dotkli se něčeho, co jim odňalo míru a schopnost delšího odříkání? Byli skromní, ale způsobem, jakým jsou skromní i ti nejsilnější, kteří si skromnost můžou dovolit. Byli skromní jako člověk, který slezl nejpříkřejší stěnu Anapurna v Himalájích a neobtěžuje se to rozhlašovat, protože ví, že to všichni vědí.

Trpělivost a pokora byla na jejich žebříčku na poslední příčce. Nebyli jen marnotratní ani jen bezstarostní. Nebyli šetrní ani přiměření. Nosili svoje nejlepší věci. (Nemusel se v nejmenším stydět za to, jak byla Dita Saxová oblečena.) Nic neschovávali pro takzvanou lepší příležitost. Pokud to nezaručovalo výhody, skrývali svoje slabiny, nemoci a chyby jako přitěžující okolnost, která by jim mohla přijít draho. Stáli asi jednou nohou pořád ještě na selekci v Auschwitz-Birkenau. Měli svá tajná desatera, s nimiž se nesvěřovali, jako nějaké tajné bratrstvo. Svět jim musel připomínat sopku, která s prodlevami vře a vrhá proudy žhavé lávy, až kam dosáhne, a ničí vše živé v okruhu výbuchu. A kam se vrátí jen ten, kdo včas utekl, přežil, ale kde už nebudou nikdy stejné životní podmínky jako předtím, počasí, nic.

Měl přitom dojem, že to nejpodstatnější jim utíká. Proč? Těžko říci. Asi i proto, že se navzdory svým zkušenostem dívali na věci jako děti, které vědí, že už dávno nejsou děti, ani jako děti nevypadají. Chtěli trvalost, stabilitu, ale vzdávali se současně všeho, co bylo na dlouhé lokte, až na výjimky, ovšem. Hledali smysl existence nebo se toho vzdávali anebo střídavě jasno a oblačno? Dávali přednost přelétavosti? Něco viděli jako pod mikroskopem, mnohonásobně, snad chorobně zvětšené, jako to vidí koně, anebo zmenšené, jako je vidí moucha?

„Všechno,“ opakoval pan Gottlob. „Dito… Docela všechno.“

Trochu mu ztuhl jazyk.

Díval se na ni, do řady zrcadel, která odrážela její hlavu, vlasy, ramena a záda, šíji a hruď, mladé tělo Dity Saxové a její zarudlou tvář, její dlouhé bílé paže, prsty. Její modré, vysmívající se i smutné oči.

Pan Gottlob se díval na Ditu a myslel na Lízu. Vzdychl si. Upil, než se myšlenkami vrátil k Ditě Saxové.

Válka v nich probudila uspanou nebo novou živočišnou energii.

Jejich Krysařem byl Munk a Munkovi krysaři. Pro ně si nezasloužil přežít svět (jeho svět), který vedl k plynovým komorám a jámám, v nichž pálili lidi na jejich vlastním tuku, aby ušetřili dříví a naftu. A z jejich masa a kostí a vlasů vyráběli Němci zboží, aby dali za pravdu těm, kdo tvrdí, že zákony všeho se řídí národním hospodářstvím. V táborech otrocké práce, které byly zároveň vyhlazovacími lágry, se neztratil ani špendlík. Jejich píšťalou byl východ i západ. Ve skutečnosti to obojí byla jen záminka, jak si sednout holým zadkem na rychlejšího koně, do polštářovaného vagonu, do lepší třídy, na pohodlnější křeslo, mít střechu nad hlavou, a pokud možno neplatit vysokou činži, nebo snad vůbec neplatit, a něco do žaludku – a teprve pak se ptát, jak se to jmenuje, odkud se to bere, komu to patří.

Byl to pro ně všechno jen ovocný strom v podzimní zahradě, o které ještě na jaře nevěděli a na kterou při prvním sněhu zapomenou. Víc než zahrady a jak věci rostou, je zajímalo zralé ovoce. (Někdy i nezralé.) To, co chtěli, si přáli teď hned. Potopa nebyla za nimi ani před nimi, ale v nich. Měli ji v krvi.

Každý z nich byl archa sám pro sebe. Nebo pro své vrstevníky.

Najednou ho napadlo, že kousek Dity Saxové, Lízy Vágnerové a Davida Egona Hupperta je v každém z nich. Je to možná v každém z nás, napadlo ho a díval se na tanečnici, která tančila břišní tanec. Je jen otázka, jak se to v tom dostává ke slovu.

Měl někdy námitky proti jejich způsobům. Ani je nenapadlo vstát od stolu, dokud zbývalo na talíři soustečko. Nikdy nespěchali, řečeno mírně, s odpovědí na dopisy. Zacházeli i se svými věcmi, jako by je snad ukradli, bez ohledu na to, kolik co stojí. Nemuselo se jim opakovat, že myš, která má jen jednu díru, má slabou naději.

Vyjadřovali se, jako by odpovídali na nevyřčené otázky spíš sobě, než nač se jich někdo ptal.

Oceňoval výkony tanečnice i hudbu pana Levita. Neměl by asi potíže, být hudebníkem někde v baru v New Delhi. Zároveň uvažoval o slabinách Dity Saxové. O svých slabších stránkách.

„Fol est qui se fait brebis entre les loups.“

A na Ditin tázavý pohled uvedl anglicky: „Cover yourself with honey and you will never want for flies.“

„Pane Gottlobe,“ řekla.

Nechtěla rušit vystoupení tanečnice, ačkoli u jiných stolů mluvili, jedli a pili. Také vrchní neustali v činnosti, třebaže jen tiše a pomalu.

Napadlo ho, že se chovají jako kočka, která se lísá k tomu, kdo je právě nablízku, a zapomene, když je s někým jiným. Měl u Dity Saxové chvílemi stejný dojem jako u Lízy Vágnerové. Chtělo se mu jim říci: „Proč uvažujete o životě, místo abyste ho žily?“ Cítila se tím vinna a prozrazovaly ji hluboké modré oči, i když se usmívala? Nemělo to jedno proč. Každé proč jako v zrcadlové síni se objevilo tisíckrát. Cítil, čemu je na stopě, jako lovec tuší přítomnost zvířete, básník pravdu na dosah ruky, hvězdář hvězdu, která se ukazuje jen někdy.

Usmál se. „Gardez-vous des gens qui font patte de velours. Neříká se snad, že kočka zpředu olízne, co zezadu drápe?“

A dodal: „Malheur des uns fait bonheur des autres. Co je pro něho smrt, je pro druhého chleba.“

„Pane Gottlobe,“ opakovala.

„Copak holčičko?“ A když mlčela: „Jste ještě nevinná.“

„Asi ne, pane Gottlobe.“

„Jste jako sen.“

„To ne, pane Gottlobe.“

„Co myslíte?“

„Nevím, pane Gottlobe.“

Měl s Ditou své úmysly, ale něco v ní ho nutilo k jiným úvahám. Měl někdy zvrácenou chuť být alespoň na den v Auschwitz-Birkenau, v Terezíně nebo Bergen-Belsenu, i kdyby jen proto, aby byl schopen rozumět. Nebyla to jen ztráta víry v člověka, jakou cestou se ubírá, víry ve vyšší poslání, nemluvě o nějaké vyšší bytosti. Cítil povinnost účasti a pomoci, ne-li útěchy. Jako by to byl klíč k tomu, co je teprve čeká, ne co mají za sebou. Díval se na ni jako voják, jak jeden vedle druhého kolem něho padá, a přece se drží naděje, že právě on přežije.

Byly to jen zlomky myšlenek, zlomky vteřin.

Pan Gottlob se cítil také trochu vinen a zároveň maličko ošizen, ale přitom rozuměl. Byl dost starý, aby pochopil pravidla hry. Nemohl jim nikomu – ani Líze Vágnerové ani Davidu Egonu Huppertovi – z plných plic povědět, že to, co má člověk za sebou, ho ani v nejmenším nezaštítí proti tomu, co teprve přijde.

Stejně jako Dita pozoroval Maxmilián Gottlob orchestr, snažící se přizpůsobit břišní tanečnici, sledoval vedlejší stolky a kdo u nich seděl, díval se na vrchní, jak obsluhovali. Myslel na dívky z Lublaňské. Nemohly mu nic vytýkat. Daly si pomoct tolikrát, kolikrát otěhotněly. Kromě Doris Levitové, jež jen zastupovala výjimku, která potvrzuje pravidlo. Otázky manželství, rodiny a cizoložství nebo svazky krve je zajímaly jen vzdáleně. Mohl v tomto ohledu dosvědčit, že je to pokolení, které v tělesných vztazích zrušilo téměř všechna tabu. Byly přinejmenším otevřenější. To, co jejich matky a otcové pokládali za nedovolené, a proto snad za zvrácené, prováděly se samozřejmostí, která tomu vracela původní nevinnost.

Dita Saxová postřehla jeho pohled na její tvář, hrdlo, zuby, na její hlad. Povzbudivě se usmála, jako by si rozdíl let přesedl z židle na židli.

Ale při pohledu na její broskvovou pleť dal pan Gottlob přednost chuti, které se držel od začátku.

Tanečnice skončila. Ukláněla se. Hosté tleskali. Pan Gottlob si otřel ubrouskem rty a opakoval: „Bravo… bravo…“ Odložil ubrousek na stůl a párkrát zatleskal. Také Dita zatleskala. Tanečnice se skromně a šťastně usmívala.

„Mám o vás upřímný zájem, Dito. Řekněte mi, co vás nejvíce zajímá?“

„Mám zájem o starožitnosti,“ odpověděla a čekala, že pan Gottlob vstane a dá jí pár pohlavků. Proti všemu očekávání jí políbil ruku.

„Všechno, co chcete, Dito.“

„Jsem opilá. Nevydržím vedrem.“

„Jste svěží jako tráva, dítě. Spolehněte se. Mám stoprocentně pravdu.“

„Jsem opilá, na mou duši. Jsem už stoprocentně opilá.“

„Něco vám řeknu, holčičko. To, co máme a užíváme, nám už nikdo nevezme. Leda i s námi, jak říkáte.“ Usmála se krátce. „Poslyšte, Dito. Jste rozumná a dospělá. Víte, jak krátce trvají některé věci. Můžeme mluvit jako rovný s rovným. Já přece taky vím, co to je tajemství závazné pro obě strany. Že chvilková rozkoš je jen chvilková. Nejenom v mém věku, Dito. Nic předtím, nic potom. Nic potom, Dito. Jenže to je přednost. To ani zdaleka není nedostatek.“

Dita se opírala o plyšové sedadlo. Co kdyby uvedla Munkovu poučku, jako třeba, že doprava je podle Karla Marxe prodloužená ruka průmyslu? Nebo tak. Zabil by ji pan Gottlob, jako by možná rád sprovodil ze světa Munka, když slyšel jeho prohlášení? Kroužení, které jí vířilo hlavou, se na okamžik zastavilo, vzápětí se vrátilo a zrychlilo.

Takhle se ještě neopila.

„Nelžu, pane Gottlobe.“

„Vím, že nelžete, miláčku.“

Sofokles. Název baru zářil nad tanečním stupínkem, kde seděli nebo chvílemi stáli hudebníci. Viděla v zrcadlech, co všechno vystavuje panu Gottlobovi na odiv. Rybka, rybička, cesta do Švýcar, otevřeno. Mohla si ve svůj prospěch udělat vroubek? Měl by ji tu vidět D. E. Nebo ne? Naučila se už vedle něho prohrávat i vyhrávat? Je na tom už jako Andy Lebovič? Stačí si maličko přizpůsobit starobylé „s poctivostí nejdál dojdeš“? Smála se. Jistě vypadala šťastná i opilá. A když ne docela, alespoň navenek.

Oči pana Gottloba, ztěžklé vínem, se pásly na její bílé šíji. Byla štíhlá v pase a maličko vypouklá v bocích a její ruce v něm vzbuzovaly představu doteku. Díval se zblízka do jejích očí, už trochu zrudlých, a na její ústa, zvlhlá a pootevřená únavou.

„Smím vás požádat o tanec, Dito?“

„Jsem vážně opilá, pane Gottlobe. Jsem stoprocentně opilá.“

Pan Gottlob vstal a pomohl jí za loket, aby také vstala. Přidržoval ji na okamžik. Byl pořád tak dvorný. Stará škola. Podvědomě se skrčila, aby nebyla o tolik vyšší. Usmívala se. Někdo požádal cikány a Egona Levita, aby hráli Jericho. Cítila, že podstupuje zápas, který může žena jen prohrát. Pan Levit se usmíval. Trumpety oddělovaly a protahovaly melodii, světla baru se ztlumila, jako by se nápěv dotýkal chraptivými prsty všeho. Bubny. Jericho, Jericho, Jericho…

Dita si uhladila šaty. Rudý samet, záclony, bílé ubrusy na stolech. Zakouřené šero. Šeré šípy světla. Hudba. Barvy pozadí. Měla pocit, jako by nastupovala na palubu lodi. Moře se houpalo, přístav se také pohupoval. Je to pravda, co říkal D. E., že lidi byli před miliony let ryby, vylezli na břeh a stalo se z nich to, co vidí v zrcadle ona sama? Znovu se usmála. Je v každém, jako například v panu Gottlobovi, ještě kousek studené rybí duše? Kus krokodýlího podbradku? Zuby, kterými se bránil tygr, než se jeho potomek dostal na parket baru Sofokles? U vedlejšího stolu se hlasitě smáli. Jí? Ne. Někdo tam dával k lepšímu, jak prodává ledničky i do bytů, kde ještě nezavedli elektřinu. Kolik váží? Sedmdesát čtyři. To bude asi sedmdesát kilo mozku, když je tak chytrý. Je si podobný s bratrem? To snad čekali, že maminka udělá jednoho naměkko a druhého natvrdo? Nebo jednoho červeně a druhého zeleně? A zase se mohli popukat smíchem.

„Neudržím se na nohou,“ šeptala.

Pan Gottlob se k ní naklonil, aby ji lépe slyšel.

„Věděl jsem, že mě nezklamete, Dito.“

„Všechno se tu houpe.“

„Tak to má být.“

„Pardon…?“

„S mladou ženou, jako jste vy, dítě, si může i zralý a starší muž odečíst polovinu svých roků.“

Napadlo ji, co říkala Isabela Goldblattová o Líze, že s mladou ženou je starší muž mladší a dívka starší. Je to málokdy dobré. Konečně přestala myslet na D. E.

„Cokoli byste si přála, Dito.“

„Ano.“

„Cokoli…“

„Přála bych si vykoupat se. Když ne hned na Žlutou plovárnu, alespoň do vany. Studenou sprchu.“

Pan Gottlob ji vyváděl na parket. Pršely na ně zlomky světel. Cítila se pořád jako na lodi. (Jako v ponorce.) Na kluzké podlaze paluby. Neměla by uklouznout. To by bylo trapné. Jako na ledě. Viděla se v deseti zrcadlech najednou. Přehlédla baterie barevných láhví za barem. Cikáni hráli, zpívali a usmívali se. Snědé tváře jim zářily jako namaštěné olejem. Měli bílé zuby, červená saka, černé kalhoty, bílé vestičky. Hluboké hlasy. Cítila pravou ruku pana Gottloba, jak ji držel a klouzal dlaní a dotýkal se boku jejích prsou, když se otáčeli. Teď zpívali cikáni zhluboka: Jericho, Jericho, Jericho…

Dita zarazila dech. Měla pocit, že je pod vodou. Má jen krátkou zásobu dechu. Svítí i pod hladinou lampy?

Cítila tlak i závratnou lehkost neviditelných a průhledných vod jako ryba, která se ocitla místo dole nahoře, místo hluboko vysoko a neví, jak plavat. „Jste opravdu dospělá, Dito. Kdybyste mi dovolila,“ šeptal pan Gottlob, „pil bych vás jako broskev. Do poslední kapky.“ A potom zase opakoval: „Všechno, Dito. Cokoli…“

Vyhnula se jeho pohledu, protože přišel blíž svou tváří, ale nemohla se vyhnout jeho dlani. Měla pocit, jako by se k ní blížily dvě ozvěny, každá z opačného směru baru, a spojily se a daly všemu nový význam. Pak se smála a slyšela, jak se směje, a byl to její smích, ale zároveň smích, za který snad ani nemohla, a tak tedy ne docela její, a skoro hlasitěji, než chtěla a než si asi přál pan Gottlob. Nechtěla by se znemožnit, ani tu znemožnit pana Gottloba. Bar se protahoval hluboko dozadu, i se zdmi, kterými končila místnost, ještě viděla schodiště a šatny, ale ty také ustupovaly dozadu.

Vnímala jeho ruku na svém prsu ze strany. A pak ani ne tak docela ze strany.

„Kdybyste chtěla, řekl bych vám, že jste krásně rostlá. I kdybyste na sobě neměla nic než náramek…“

Trvalo to pár vteřin. Usmívala se, jako by nemohla ze rtů svůj úsměv odstranit. Světla zakroužila jako padající hvězdy. Cítila strop, jak na ni klesal, a dýchala horkým dechem, rychle, a vnímala lampy, jako by znamenaly ještě něco. Byla zbrocena potem. Žaludek jí ztěžknul. Všechno se začalo vyplavovat. Barvy začaly splývat. Světlo k ní přicházelo a zároveň se vzdalovalo. Měla strach, aby nezvracela. A stejně najednou vystřízlivěla. Odhadla, kde je strop, parket, zadní stěny. Schodiště, šatna. Stolky. Orientovala se podle hudby. Kde stáli cikáni? Pan Egon Levit se usmíval, jako by viděl hvězdy. Co udělal se svým pivem?

„Mám vás velice rád, Dito,“ dotýkal se jí pan Gottlob. „Čekal jsem, jak dlouho jsem jen mohl, než jsem vás mohl takhle potkat…“

„Myslím, že vás nenávidím,“ řekla pomalu. „I když jste byl tak laskav a zařídil mi tu cestu. I když vás oba ještě potřebuju…“

Měla pocit, jako by stála, s podlomenými koleny, závislá na tom, aby ji pan Gottlob nepřestal přidržovat.

Nechala stát ženicha Lízy Vágnerové uprostřed parketu. Název baru Sofokles svítil nad stupínkem, kde stáli tlustí cikáni. Odcházela ke schodům, kde byla šatna. Prošla mezi vrchními jako špalírem z obou stran. Byla ráda, že se drží na nohou. Snad šla rovně.

Neslyšela, jak si pan Gottlob ulevil: „Horší než kurva…“

7

V koupelně v Lublaňské ze sebe Dita nechala spadnout šaty. Prohlédla si kalhotky. Ani kapka. Připadala si lepkavá. Voda hlučně natékala do kameninové vany. Líza se starala dole o správce. Tonička stála u otevřeného okna a z hostince naproti pozorovala tuláka, který stál ve vchodu s tahací harmonikou a hrál a zpíval. Komu se o své svatbě zdá, ten se jí nikdy nedočká!

Dita si vlezla do vody. Drkotala zuby. Marně čekala, že se k ní dostaví pocit svěžesti. Voda byla jako led. Nadlehčovala jí tělo. S hlavou se nic takového nestalo. Měla ji jako z olova.

Pálily jí oči. Ztěžkla jí víčka. Napadlo ji, že se musí něco stát. Musí být potrestána. Chvěla se. Měla dojem, jako by stála v tunelu a řítil se na ni vlak a stěny tunelu byly tak těsné, že u kolejí neměla kam ukročit a čekala, kdy ji vlak přejede. Kdo řekl, že všechno bude nakonec zváženo, změřeno?

Na starou vinu se vršila nová. Kocovina? Co to bylo, co ji tlačilo pořád někam, kam nechtěla? Proč dělala, oč ve skutečnosti nestála? Proč se z jednoduchých věcí stávaly složité? Ze složitých nemožné? Proč se nakonec zdá i nejtěžší minulost lehká jako nějaký ztracený ráj? Je každé včera snadnější, než je dnes a než bude zítra? Co udělala špatně? Kde udělala chybu? Kde to začalo? Roztřásla se zimou. Byla to hádanka. Rozuměla méně než před dvěma roky. Proč? Snad to bude za chvíli lepší. Udělá si vroubek za jednu z výher. Zavřela oči.

Jakoby ze ztracena si vybavila dívku v černém svetru z hotelu Astoria-Novák. Chtělo se jí všechno zahodit, smýt a začít znovu. Potápěla se až po bradu. Mohla by víc kreslit. Zkusí něco psát. Rozbít existenci, která je jenom zápas mezi pamětí a lhostejností. Něco jako Neugeborn nebo Herbert Lágus. Věděla, že je to jen chvilkové. Za chvíli to přejde. Má spousty známých. Pár dobrých. A hrst hodně blízkých. Jsem kráva, kravička, jak říká Andy Lebovič, je vlastně pozorný. A – svým způsobem – citlivý. Bere všechno, jaké to je. Neztrácí čas ani sílu zbytečným údivem. Musím se učit. Co nesvedu sama se sebou, se nestane.

Co se asi zdá správci? Rodina byla jeho dílo. Ignác byl instalatér, Artur elektrikář a z Arnošta chtěla mít Isabela lékaře. Byla jako strom. Synové byli její větve. Některé překážky byly nečekané, jiné neviditelné a ještě další nepředvídatelné. Buď je každá větev silná a přežije, nebo odumře. Bouře byla zlá. Nebyla to její vina. Mnoho věcí se ztratilo, popletlo.

Zaslechla vrznutí. Uvědomila si, že se nezaryglovala. Mám se moc ráda, pomyslela si. Zvedla oči. Líza sklouzla znaleckým pohledem po jejích zplihlých šatech a mokrém těle.

„To už jsi tak bohatá?“ Začala sbírat Ditiny věci a věšet je na háčky.

„Jsem na nejlepší cestě. Skoro jako ty.“

„Dej mi včas vědět, kdybys došla dřív než já.“

„Nemůžeš strkat provaz, ale můžeš ho táhnout. A ráno je moudřejší večera. Jako bys nevěděla, že všem se nezachováš.“

„Jo, jasně, a čas mění všechny věci.“

Dita se usmála svým úsměvem pro všechny příležitosti. Líza znalecky vzdechla.

„Nebyl to zrovna můj nejlepší den.“

„To povídáš ty mně?“

Dita mlčela.

„Táhne to z tebe jako ze sudu.“ (Myslela si, že dostat něco z Dity je jako trhat jí zuby.) „Hledal tě tu alespoň osmkrát Munk. Doufám, že s ním nic nemáš. Zařídil ti prý opravné zkoušky. Stačí vyplnit papír.“

Dita neodpověděla. Líza se zeptala: „O čem jste se bavili s D. E. tak dlouho? To si máte pořád ještě tolik co říct?“

„O lodích. Kam jezdí Mezinárodní Modrobílí.“

„Zažila jsem pár takových debat s panem Gottlobem.“

„Pro pana Maxmiliána Gottloba neexistují nepotopitelné lodi.“

„Ať tě vezme na film o Titaniku.“

„Pochybuju, že by na to šel kvůli mně podruhé. Moc se mi líbilo, jak jdou ke dnu a lodní orchestr hraje.“

„A hraje…“

„Co ses mě chtěla na hřbitově zeptat?“

„Proč se říká, že krysy jsou první, co opouštějí loď, když se potápí?“

„Asi mají přehled, kde jsou díry, protože je samy udělaly.“

Zničehonic se Líza zeptala: „Za jakých okolností bys tu nezůstala?“

Dita odpověděla otázkou: „Není to absurdní, holka, když po rodičích zůstanou děti?“

Líza se rozhlédla po koupelně. Nechtěla ulpívat příliš pátravým zrakem na těle a tváři Dity. Zastavila se na oprýskané kamenině vany. Ze stropu se sloupávala omítka. Dřevěná rohožka páchla. Dita říkala z vody: „Víš, někdy mi celý svět připadá jako jediný koncentrační tábor. Nebo jako síť nebo soustava koncentračních táborů. Můžeš se dostat ještě tak z horšího do lepšího nebo obráceně, ale už nikdy ven.“

„Nerouhej se. Jsi už alespoň po večeři, ne?“

Dita vstala ve vaně. Byla zase myšlenkami s D. E. Vypadala jako labuť a zároveň jako čáp. Zachytila se Lízina kostnatého ramene. Cítila Lízino tělo, svou mokrou kůži. Padla Líze kolem krku.

Na šestnáctce si lehly vedle sebe.

„Víš, jak jsi byla s tím starým doktorem, Lízo. Budeš si opravdu brát pana Gottloba?“

Líza se zvedla a opřela o lokte. „Proč se ptáš zrovna teď? Co si o něm myslíš?“

„Mohl by hrát ve šmíře plešatého lokaje, který ti přinese na podnose dopis a řekne: Pane hrabě, venku je mrtvola.“

„Nedívám se na to jako na rezignaci. Byla jsem s mladšími i staršími. Přijde to na jedno.“

„Musí to být hnus, nechat se dotýkat měkkým břichem. Nemluvím zrovna o něm.“ Měla na sobě bleděmodré pyžamo.

„Jako bys neznala nic horšího než břicho,“ ušklíbla se Líza. „Všichni to dělají. Někdo si bere právě proto ty docela nejstarší.“ Snažila se šeptat. „Hnusí se mi to už možná teď. Každá smyslnost, i ta takzvaná zdravá, kterou mají mladí kluci. Nikdo z nich se nakonec nedívá na nic než na to. Tobě se to nehnusí, jak to všichni z nich chtějí? Koho to má pořád bavit, vážně? Je to trpké a jen málokdy je v tom život a radost. Leda když můžu říct: Ano, ano, opravdu to tak chci. Chci to dát, protože mi to za to stojí, i kdybych neměla dostat nic. Krmí tě želatinou a aspikem a škrobem, jako by to byla největší pochoutka. Jsem už od jara radši, když to mám za sebou. To jsem se naučila až v posteli, předstírat spokojenost, abych byla v duchu ještě nespokojenější. Tomu se dá jen těžko říkat vítězství. Jak taky můžeš čekat něco jiného, když je to zápas, kde jeden chce za každou cenu vyhrát, a aby jeden vyhrál, musí druhý prohrát? Proč mají jenom kurvy pravidla, která každý respektuje a nesnaží obejít uprostřed hry? Byla by ze mne mizerná to, jak říká Brita, fille de joie. To se vážně radši vdám.“

Snažila se uvelebit na lůžku. Snad se toho nabaží a dá s tím pokoj, myslela si.

„Vrásky a neuróza. Lebovič mi tuhle povídá: Přál bych ti, abys při tom byla alespoň na setinu vteřiny kluk. Ach, je to tak sladké, řekla jsem mu. Nepřeceňuješ náhodou kapku, že ses narodil jako kluk? Jako by každý dobrý lék musel špatně chutnat. Naštěstí i Munk každé ráno, když ho na schodech potkám, opakuje, že to není jediná věc na světě. Doufám, že nelže, aby se vlk nažral a koza zůstala celá. Copak pořád ještě tolik lidí nevěří, že ženským nepatří jejich tělo na sto procent?“

„Je to jen malý rozdíl.“

Ditu napadlo, že tu leží jako dvě nahé duše. Jedna mokrá a druhá suchá a obě zkřehlé, z jiných i z týchž důvodů. A čím se od návratu změnily.

„Není mi to líto,“ šeptala Líza. „Nemůžu se na sebe pořád dívat jako na vejce proti světlu. Hlava jsem já. Od krku dolů je to jen moje tělo.“

Dita se dívala ke stropu.

„Připadáš si někdy při tom zvrhlá?“

„Podle toho, jak to chce. Proč bych to měla svádět jen na sebe?“

„Proč mu to tedy děláš?“

„It makes him happy. That’s all.“

„Říkalas jednou, že mladí kluci to tak nechtějí.“

„Chtějí to, ale ne až do konce. Jsi ještě nezkušená v některých ohledech. (Nechtěla říct, že jen pupínky na špičce jazyka vnímají chuť, a kořen jazyka už není tak citlivý a spolknout se dá tímhle způsobem bez bolesti ledacos.) Člověk dělá hodně věcí a neví proč. Někdy, abys někomu vyšla vstříc, když to pro něho tolik znamená, div ne nezvratný důkaz ryzí lásky. Jeden ti to nabízí jako lék, aby se ti vyčistila pleť a nemělas uhry. Pro zbytek je to jen falešný důkaz, že o něj opravdu stojíš se vším všudy. Tohle je jen jedna z nich. Čeho se opravdu bojím, není pár syrových vajíček nebo loužička jiker nebo mlíčí. Například ošklivost. Nebo abych nemusela jednoho krásného rána zase nazpět do Birkenau. Potom nemoci. Nebo být chudá jako kostelní myš. Abych neměla o kolečko víc. Myslím, že to je tak všechno, co nechci.“

Dita neodpověděla. Napadlo ji, jestli je to, jako když se žena obětuje. Ale to nebylo přesně, co měla na mysli. Obsahovalo to něco, co nikdy nevyjádřila. Sahalo to hluboko. D. E. byl jen malá, nezanedbatelná část. Nejenom stíny, které viděla, mapy, podle kterých by nacházela směr, nebo dokonce cíl.

Líza asi uhodla její myšlenky. Zasmála se šeptem: „Když už jsme u kluků. Vzpomeň si jen, jak při tanci holku škrtí. Hučí do tebe a přitom tančí, jako by si utírali nohy do rohožky.“ Vzdychla. „Andy se mě včera ptal, proč kluk může mít tři milenky a holka ne. ‚Protože nemá pochvu,‘ řekla jsem mu. Co myslíš?“

Byly na tom stejně. Tonička, Líza, Brita a ostatní? Nebo už kdysi jejich matky, matky jejich matek, daleko dozadu? To, co místo uspokojení přináší hanbu a vinu? Pocit, jako by člověk nesl těžké zavazadlo a měl prázdné ruce? Spotřebovaly za války tolik energie, že už jsou vyčerpané, když je mír, ale nikdo to – naštěstí – nevidí? Jde to změnit? Mohou se z toho vůbec vzpamatovat?

Nechtěla myslet na omšelý příběh o jablku, stromu a hadu, muži a ženě nebo na Munkův (nebo Fitzův?) příběh o medúze. Na příběhy o stínu a duši, soumraku a svítání, tajemství doteku nebo pohledu, kterým se všechno promění, neodvolatelně, a jak daleko nazpět to šlo.

Tohle byl jejich příběh a měly (nebo musely?) si ho rozmotat samy. Kam se to ještě dostane, i s nimi? Je to pořád u toho, zač kdysi zabíjeli ženy? Za co je zabíjeli včera? Myslela na svou měsíční krev. A celou dobu na D. E.

„Je to něco jiného,“ šeptala Líza. „Slyšelas o operních zpěvačkách, které vypijou před vystoupením syrové vajíčko? Nebo o japonských rybářích, kteří na moři jedí rybu za syrova, a jejich ženy a děti doma taky? Jikry, mlíčí. Všechno. Jen tak.“

Neslo to ozvěnu dobrého i špatného, správného i nesprávného, věci a doby, a mohly si je jen utřídit. Byl mír, ale nepřinášel jen úlevu. Obsáhlo to zápas, dnes jako včera, aby to měly lepší.

Aby byly lepší?

„Je to všechno k smíchu,“ šeptala Líza.

„K smíchu i na zvracení.“

„Copak není žádná naděje?“

„Třeba to nemá s nadějí co dělat.“

Přicházelo to z nejtajnějších hlubin jejich bytostí, kde už si člověk nelže, asi jako si nechtějí lhát nemocní nebo staří, ale nemají záruku, že jen proto je v té nejzazší nebo nejtemnější hlubině sebe sama jen pravda, jistě ani ta ne vždycky.

Slyšely těžký Britin dech. Chuť jejího spánku.

Pokoj naplňovala vůně prádla, parfémů a vlhkých ručníků. V místnosti sedělo šero. Letní vítr houpal před oknem pouliční lampou. Vrhala sem proužky světla. Houpala se jako kyvadlo. Chvílemi se jim připomenula hospoda naproti, když se otevřely dveře.

„Je v tom tajemství, i když sis na to dokonce už zvykla,“ řekla Líza. „Jako by sis zvykla na něco už dávno předtím, než to opravdu uděláš. Jako by ses s tím už narodila. Nebo jako by se to narodilo už dávno před tebou.“

Dita ještě pořád neodpovídala. Líza doplnila: „Vždycky mě přitom – nebo potom – napadá, jestli bych to tak taky chtěla, kdybych byla muž?“

Jeden z mládenců někde slyšel, že to souvisí s kojením, když byli ještě batolata. Buď proto, že to měli, nebo naopak to už zapomněli. Vyprskla smíchy. Maminka ho nekojila? Chce, aby to dohonila za jeho maminku, a takhle vzhůru nohama? Místo dát si vzít? Věci mají směšné podoby a souvislosti, jak se zdá.

Zdálo se, že každý den byl pro Andyho pokračujícím povzbuzením. Viděly ho na chodbě, přicházel za Bohorodičkou. Jinak málokdy a málokoho zvala rovnou na šestnáctku. Škoda, že na tom nebyla stejně. Přitom si neměla nač stěžovat. Kdo tady neměl vnitřní pochybnosti? Každé světlo vrhá stín.

Na Německo měl Lebovič svůj skoro neměnný názor. Souhlasí, že není Němec jako Němec. Ale kdyby je dal všechny na váhu, která strana by převážila? Pokud šlo o Němce a Německo za války, odsoudil je na deset tisíc roků. Ať se podívá do svého zrcadla paměti každý v Německu, kdo se nikdy nechoval jako hyena? Čistili zeměkouli od nečisté krve a ras? Nebo kradli a obohacovali se přinejmenším stejně horlivě? Kdo zpracovával kosti židovských mrtvých na hnojivo, aby měli lepší pšenici a chutnější a výživnější chleba, stříhal mrtvým vlasy, aby z nich vyráběli látky, deky a sítě do ponorek, provazové žebříky? Kdo vytrhával mrtvým zlaté zuby pro německý národní poklad? Hyena je proti nim ušlechtilé zvíře, soudil. Nedostávalo se mu odpuštění. Jen nechtěl zapomínat na ty slušnější. Nezatěžoval se zbytečně pamětí. Viděl jen tu poslední čtvrt hodinu plynovaných. Jak se dávili, dusili, než jim praskly plíce a puklo srdce. Slyšel je v duchu kašlat.

Neměl ani rád slovo Němci, Německo. Kdyby to šlo, vymazal by je ze svého vědomí. Vyvolávalo v něm odpor, strach a stud.

K Ditě to všechno doléhalo, jako by překračovala hranici, za kterou se předtím ještě nedostala. Uvažovala o tom, v čem se obě nebo všechna děvčata (všichni říkají, jak dobře vypadají a že jsou zdravé) přehoupla přes určitý bod, aniž o tom věděla. Nechápala, co ji přimělo k tomu, aby si svoje zkušenosti nechala pro sebe. Včetně zkušenosti s D. E. Byl to nedostatek upřímnosti? Nebo něco jiného? Jaký druh nejistoty, úzkosti, studu? Trapnosti. Známý druh opatrnosti? Nebyla si jista.

„Nepřipadáš si jako zvíře, které nějaké jiné, stejně silné nebo silnější zvíře nutí, aby se mu podřídilo?“ zeptala se Lízy.

Bylo jí Lízy líto. Taky nevěděla přesně proč. Nechtěla litovat sebe samu a nelitovala se. Nikdy by se nelitovala. Věděla, jaký je to jed, sebeporážka. Kdo chce s vlky být, musí s nimi výt. Proč nestačí, když se holka nabídne, nahá, doslova nezištně, jen v naději, že si tím vyslouží náklonnost nebo lásku nebo alespoň nějaké nesobecké přátelství? Máme za sebou všechny, a už i tu poslední, stanici studu? Je to mimo touhu? Jsme odsouzené k čekání? Proč se podobají všechny nějaké stařeně na stanici, která trne hrůzou, že přijede vlak, nestihne nástup a vlak odjede?

„Lidi to vždycky dělali,“ šeptala Líza jako soudce a obviněná zároveň. „Jen o tom zbytečně nemluví. Není to ostatně to jediné, co se prostě dělá. Slyšela jsi o malíři, který maloval pro papeže a kardinály jedny obrazy a pro sebe druhé? Jeden z těch obrazů ukazuje hlavu muže a to, o čem sní, a je to právě tohle. I když je tam taky to druhé. Samozřejmě. Je to vzájemné. Devětašedesát? Tak co? Jeden malíř namaloval obrázek ženy a je tam jenom dole a nahoře. Hlava, ústa, oči. A pak už jenom klín. Pro někoho je to rokle, kde se ztratí. Pro někoho kolébka i rakev. Co já vím? A co já za to můžu? Tak tě spousta kluků vidí. Tak se i spousta holek vidí. Králové, rabíni a kněží to zakazujou, ale lidi to pořád dělají. Je to jako chuť. Nedá se to popsat. Chuť musíš poznat. Nikdo ti to nemůže zprostředkovat.“

„Nevím,“ odpověděla Dita věcně. „Není to, jako kdyby ti dávali na vybranou mezi jídlem a jedem?“

Usmála se.

„Jde to jen k určitému bodu,“ dodala Líza. „Když je toho až příliš, přestává mě to zajímat. Nahoře, dole, ústa, klín, zadek. Z jedné strany nebo z druhé strany. Už mě to unavuje. A tak to děláš, jako by se tě to docela ani netýkalo.“

Pak se znenadání zeptala Dity: „Myslelas, že to bude po válce jinak?“

Někdy měla strach, že jí bude zle od žaludku, dostane křeče, a jindy zase, že jí to třeba pomůže, že se jí tím uleví, zlepší pleť. Chtěla by při tom být šťastná jako oni.

A nakonec: „Když jsi na tom byla za války v devíti z desíti případů mizerně, mělo by se to v míru obrátit, ne?“

„Vědět, proč to tak nefunguje, dostala bys Nobelovu cenu.“

„Naštěstí stačí, aby ses usmívala, a mají tě za šťastnou, a abys vypadala silná v kolenou, když nebrečíš. Nic se ti neděje. To by snad mohlo stačit, ne? Nejsem tak pitomá, abych si myslela, že většina je v jednom kuse bez sebe blahem a že jsem výjimka. Nebylo by špatné, aby měl každý, co si zaslouží.“

Dita vyměnila svou formulku štěstí, podobající se kroužení hvězd ve vesmíru. Jsme každým dnem, hodinou, chviličkou už někde jinde než včera, ráno, před vteřinou? S takovou filosofií se dá hodně vysvětlit, nic omluvit.

„Protiví se mi brát život jako ruskou ruletu,“ řekla.

„Kdo to od tebe chce?“

„Jsme pořád ještě jednou nohou ve včera. Pořád mě udivuje, jak Němci s prvotřídní výchovou, všemi mravními zákony a tak dále, byli schopni zabíjet ve velkém, víc bez důvodu než naopak. A ne jenom nějací primitivové, které odvolali od pluhu, ponku nebo kalamáře.“

„Třeba si tím zakrýváš problémy, které by chtěly, aby ses na ně soustředila a neunavovala se včerejškem.“

„Možná,“ souhlasila Dita.

„V Birkenau v Odvšivovací stanici jsem otevírala plechovky s cyklonem B s takovým maličkým italským Albertem Einsteinem a divila se, že vši, blecha a štěnice odolávají dvanáct až čtrnáct hodin a lidi ne víc než patnáct minut, půl hodiny. Na to mi říkal: Neptej se mě proč. Některé věci se prostě dějí. Tak.“

„Jistě. Nepomůže ani havraní mýdlo.“

Mluvily tichounce, aby nevzbudily Britu.

„Někdo mi dneska na hřbitově říkal, že její máma by slavila kamennou svatbu. Proboha. Nikdy jsem o kamenné svatbě neslyšela. Stříbrná, zlatá, jo, ale kamenná?“

Najednou se Dita stejně věcně zeptala: „Kdyby teď před tebou stál doktor Mengele jako na rampě v Auschwitz-Birkenau a dal ti na vybranou – jít do komína, nebo za sebe někoho poslat, třeba tvou matku, sestru, bratra, nějakou známou –, co bys udělala? I kdybys věděla, že na to nebudou svědci a že to jednou každý udělat musí, pokud ho rovnou nevybrali a neulehčili mu volbu tím, že ho zbavili volby. S kým chceš jít vlevo, vpravo? Máš bratra? Sestřičku? Andy to zažil.“

„Věděla jsem vždycky, že jsi hnutá,“ řekla Líza. Ale otázka v ní zůstávala, spolu s nocí, stejně jako v Ditě, spolu s předpokládanou odpovědí, obsaženou v otázce samé, i s jejím potvrzením a vyvrácením. „Cítím se dobře. Tak to asi musí být dobré. Nedávám si tolik času, abych si to vyvracela.“

Nebylo to jen tajemství dospívajících nebo dospělých, s nimiž tu ležely vedle sebe proti osvětlenému oknu.

„Jde to všechno jen hluboko, nikdy vysoko, nikdy daleko,“ šeptala Líza. Věděly, že jsou na jedné vlně. Rozuměly si. „Je to jako krátká závrať. Jako umírat. Nejlepší spánek je vždycky ten nejhlubší. Spánek je klesání. Nikdy tě nedostane vysoko, jako když Tonička v noci křičí. Co proti tomu chceš dělat?“

„Někdo prý řekl, že žena znamená prázdnotu, a je to muž, který ji naplní. Ale ani pak to není muž, ale žena, která znamená plnost. Žena je prázdnota a plnost dohromady. To není špatné, nemyslíš? Ráda bych věděla, kdo to první řekl.“

Na chvíli ležely tiché. Znělo to jako povědomá, nikdy se nevzdalující píseň. Sbírala melodii ze zbytků slov, ozvěn a představ. S plynoucím časem to neztrácelo na síle, naopak, bylo to silnější a hlučnější. Ditu napadlo, že noc na nich leží a obklopuje je něčím bezohlednějším, než je tma. Myslela na babičku Olgu, jak vylezla v Birkenau z vagonu a udělala, jako praštěná do hlavy, prvních pár kroků na rampě. Než došla do koupelen, zešedivěla, doslova na celém těle. Podobalo se to babičce Andyho Leboviče.

„Chtěla bych už skoro být stará,“ zašeptala Dita s úsměvem. „Jen abych měla život za sebou a věděla, že se mi už nic takového nestane.“ Napětí se slévalo s nocí a odtékalo. Obrátila se k Líze tváří. Ditiným hlasem už zase prostupovala bezstarostnost a stará ironie. Jako když říkala ráno černovláskovi, že aby alespoň vypadala uplakaná, má třikrát denně svou sprchu. A že její touhu cestovat nasytí jedna návštěva takového člověka, jako byl ten kluk z kibucu, v kožené pilotní bundě, jako Neugebornovo dvojče. Prostupovalo jí hlasem ještě něco jiného. Jako by část její bytosti chtěla žít navzdory všemu, nezávisle na této chvíli, na tomto místě. Nějaká rozhodující část její duše. (Jak černovlásek citoval Britě, co říkají Arabové: U někoho nejez, ale lehni si s ním do postele. A u někoho jez, ale nelehej si s ním.) Vycítila v černovlasém něco, co se podobalo údivu nebo pohrdání, to nevyslovené, že nechápal, jak se tolik lidí dokázalo nebránit. Přicházel ze země, kde si něco takového ani nesměli připustit, aby neochabli.

„Jak říká Velká Británie: Na jedné straně musíš umět všechno perfektně a na druhé nesmíš vypadat příliš zkušená, aby nedostali podezření a neztratili před tebou respekt,“ řekla Líza, ale tak, aby Brigitu neprobudila. V jejím hlase byla směs mezi ctižádostí, bezmocí a touhou nebo potřebou. Mezi nutností chtít a být chtěna. „Jeden aby byl kouzelníkem. Ale u našich kluků, když už nic jiného, si můžeš být jista, že jsou alespoň čistí.“ Její hlas zněl něčím, co nevyslovila. Holka si nemůže být nikdy docela jistá.

„Nebojíš se, že by ti třeba mohl umřít při tom v posteli?“ zeptala se Dita. V jejím hlase zněl smích.

„Někdy,“ odpověděla Líza. „Jednou mi při tom řekl, abych se ani nehnula, nebo se už nevzpamatuje. Nesměla jsem se ho ani dotknout. Tak se mi na vteřinu zastavilo srdce. Myslel to jinak.“ Líza se usmála do tmy. „Prosím tě, chlapi. Někde hodinu sedíte, pijete limonádu a jste samá legrace a najednou na tebe začne koukat zničehonic smrtelně vážně, skelnýma očima. Jako by mu přeskočilo. Naprosto idiotsky. A tak najednou pořád zírá. Tomu se říká v lepších kruzích a rodinách touha nebo žádost.“

Dita uvažovala o tom, že nejenom Líziny děti, jestli bude nějaké mít, ale i děti jejích dětí a dál, mnoho let dopředu, budou slyšet ozvěnu toho, co potkalo jejich babičky, které nikdy neviděly. Nechtěla myslet na to, jestli lidi vymysleli všemohoucího Boha, aby je chránil a pak selhal, jako nejbezmocnější z bezmocných, když ve skutečnosti selhali sami. Přemýšlela, skoro mimochodem, o důstojnosti a o tom, kolik toho, čemu se říká hrdost, ve válce zabili. Uvažovala o pojmech jako „odvaha“, „hrůza“ a „šílenství“. Hledala ve svém hlase čistotu. Ptala se současně sebe.

„V noci je všechno jiné,“ řekla. „Dá se líp lhát i říkat otevřeněji pravda. Myslíš, že Hitler ještě žije?“

Líza cítila v Ditě nepřítomnost spánku. Nutila se s ní zůstat vzhůru. Zívala. Noc se protahovala doztracena. Ráno bylo ještě daleko. Slyšely Britino chrápání. Chvílemi se Británie pootočila a zvuky jejího dechu a spánku se měnily. Věděla, že holky závidí Ditě Saxové něco, o co by asi nestály. Držely se všechny svého jako autor námětu, kterým je posedlý, takže ztrácí smysl pro proporce. O lágrech s nimi nemluvila.

„Ne, myslím na to, co znamená být žena.“

Rozdíl mezi vědět a nevědět. Chápat a nechápat.

Ale na co Dita Saxová opravdu myslela a čemu nerozuměla, bylo něco, co se nedalo vysvětlit. (Například proč se lidem, kteří přežili lágry, rodily později nenormální děti, ačkoli se rodiče zdáli v pořádku.) To, co se stalo za války a čemu neporozuměl nikdo. Bylo v tom nevyslovitelné tajemství, malé jako špendlíková hlavička. Dita si vybavila, jak v Birkenau nosili kameny, jeden den tam, druhý nazpět. Nebo během dne tam i zpátky. Tušila, jaký je v tom klíč ke světu. Za rok, za deset let se budou ptát děti rodičů, jak to mohli připustit. (Ten černovlásek z kibucu už se nevysloveně ptal dneska.) Zároveň si uvědomila, že už teď vzpomíná jinak na otce, na matku, tetičky a synovce, jako by se jim snad měnila nebo ztrácela tvář, to, co si o nich odnášela v paměti.

„Nejlepší je brát to jako počasí,“ řekla Líza. „Kromě toho: V někom vynese chvilka v posteli na povrch to nejlepší a v někom to nejhorší. U mě to nevynáší na světlo nic, nebo to obojí.“

„Moje teta Mimi skočila v roce 1939, když přišli Němci, do světlíku. Styděla se. Lidi se jí zdáli buď chamtiví, nebo lhostejní. Němci hráli pochody a mašírovali. Bubny, pištci, písně o dálkách. Taky její babička si vzala život. Nemůžu uvést důvod. Nikdo ho neznal. Když viděla něco hezkého, říkala, že ji už nic tolik nebaví jako dřív, dokud byla ještě mladá. Rozškrtla by nejradši sirku a všechno podpálila. Když jí někdo chtěl něco dát, zadržela ho: Nic mi nedávejte. Všechno vyhodím z okna. Pak vyhodila sebe. Hodně pamatovala, ale víc asi zapomněla. Zkušenosti, které nashromáždila, znamenaly nakonec jen ztrátu. Svět pro ni přestal být, čím dosud byl. Proseděla celé dny u okna. Slyšela vojáky. Život pro ni ztratil důstojnost. Vojáci zpívali o tom, že dnes jim patří Německo a zítra celý svět. Věděla, že se to nedá vrátit. Už neviděla smysl žít dál. Můj tatínek přinesl Mimi v náručí zdola. Styděl se.“

Doplnila: „Nese si v sobě každý už od začátku konečné datum? Jednou jsem se ptala tety Mimi, kde má náušnice. Nechala si udělat díry do uší už ve třinácti. Vzal mi je Hitler, odpověděla. Na to jí můj tatínek řekl: Nic si z toho nedělej, Mimi. Po válce ti koupím hezčí. Už to nebyla výsada, zázrak. Nebavilo ji to. Nikdo už podle ní neodměňoval dobré, netrestal zlé. Bylo to neštěstí, z něhož vedla jen jedna cesta. Nebyla nikdy vdaná. Musela odevzdat, jako všichni, když se odevzdávalo do pobočky Říšské banky v Nekázance Němcům zlato, snubní prsteny, šperky, náramkové hodinky. O tatínkovi si Mimi myslela, že si dopřál v životě všechno. A že ona si nedopřála nic.“

„Že na to radši nezapomeneš. Vzpomínej si na to, až ti bude padesát. Je to legrace, že nevypadáš na to, o čem uvažuješ.“

„Myslím na Mimi, když byla smutná a vypadala jako ryba, protože mlčela. Ztratila chuť k jídlu. Bála se západů slunce. Dívala se z okna a plakala. Nedokázala se soustředit, třebaže se nehnula ze židle. Tatínek mě k ní bral, aby nebyla sama. Zdálo se jí nemravné lpět na životě. O pár týdnů nato se jí to asi zdálo nemožné. Co měla v kredenci, včetně hrníčků, zmizelo. Věci po prababičkách. Co si lidi shromažďují skoro směšně celý život, aby to odevzdali dětem a aby se to nějakým pradětem připomínalo. Taková nevinná snaha po kousku nesmrtelnosti. Mimi byla strašně pořádná. Všecko mělo své místo. Co bylo trvalé, se jí nakonec rozplynulo. Jako když voda zaplaví sklepy. Nebo záplava utrhne břehy. Zdálo se jí, že jí umírá spravedlnost před očima jako nemocný člověk. Měla hrůzu ze tmy. Nočních vidin. Snů. Měla najednou strach žít. Nejen, že musela všechno odevzdat, ale Němci se tvářili, že jim to patří. Ti druzí je nechali, v naději, že dokud si Němci budou brát věci tety Mimi, nedojde na ně, na jejich svršky. Nenechala po sobě ani lísteček. Jen svoje rozbité tělo. Chtěla dát Němcům poslední dáreček? Dostali, co chtěli už od začátku. Do posledního gramu zlata, kapky krve, stínu. Do poslední myšlenky. Krást je stejné jako někoho znásilnit.“

Pak ještě šeptala: „Tatínek ani maminka se mnou o tom nemluvili. Časem mi to došlo. Mimi si připadala odmítnutá světem, který sama odmítala.“

„Odložila bych to na později.“

„Už chceš spát?“

„Ne kvůli tomu, ty pitomá.“

„Jsem děsně pitomá,“ uznala Dita.

Vybavila si tetu Mimi. Vysokou, kostnatou, s modrýma očima. Mluvila někdy o zemích, kde příroda neumírá. Přála si klid. Spravedlnost pro ni byla kyslík, sen, z kterého se stal přízrak. Kámen, hozený do vody. Pár vlnek, ztenčující se a řídnoucí kruhy, pak nic.

„To nejlepší, co jsem za války měla, bylo, když jsem se v Terezíně starala o děti. Koho by to napadlo?“

Obě se ztrácely ve tmě. Odešly obě v dětských botičkách, ale když se vrátily, už nebyly děti. Dita vzpomínala, jak teta Mimi chytala chiméry. Daleké, tichoučké země. Zákony, které by platily pro všechny stejně. Pokaždé jí unikly, stejně jako její babičce, až za nimi najednou skočila a dno světlíku bylo daleko.

„Nevím, jestli svět zkazil Hitlera nebo Hitler zkazil svět,“ řekla Dita, pořád s úsměvem. „Souhlasím s Andym Lebovičem, že kdybychom v lágrech jen brečeli, jako někteří lidi dneska, nezůstalo nás tam šest nebo sedm, ale osm nebo devět miliónů.“

Myslela na děvčata, s nimiž dělali němečtí doktoři pokusy. O Líze se to tu říkalo, ale protože to nepotvrdila ani nevyvrátila, nikdo kromě ní nic určitého nevěděl.

Brita učila Toničku anglicky. Měla svou metodu.

„Tohle se nauč nazpaměť,“ nařídila Toničce.

„As a rule, man is a fool, he wants it hot when it is cool. He wants it cool when it is hot. He always wants what is not.“

Tonička si to přelouskala. Líbilo se jí to. Brita překládala: „Svatba je veselý funus lásky.“

„Přelož mi,“ požádala Dita, „proč si myslíš, že se nesměju, když se jiní smějou? Nechci, co chtějí všichni. Proč se směju, když jiní pláčou, a brečím nad tím, co je jiným k smíchu?“

„Potřebovala bys k svým službám ďábla,“ řekla Brita.

„Ďábla bych se bála,“ řekla Dita. „Poznej sama sebe. Takové blbosti.“

„Je to fakt, že se občas obáváme sami sebe,“ řekla Velká Británie.

Znalost anglického jazyka ji přidávala sebevědomí. Jazyk ostrovanů jí zněl vznešeně i přízemně, jak se někdy sama cítila, někde mezi aristokracií a spodinou. Ostrov uprostřed ostrova. Punc nepatřičnosti.

„Hodně z toho dělá prádlo,“ řekla.

Tonička neměla tušení, jak to souviselo.

Brita si zvykla, že mnohé souvislosti jí unikají, aniž tím trpěla. Zvykla si. Zárodek myšlenky na návrat do Anglie se v ní zahnízdil jako červ v nezralém ovoci.

„Budeme ráno jako mouchy,“ vzdychla si Líza. „Máš tedy uhozený smysl pro humor.“

„Víš, co je zvláštní? Nejlepší lidi, které jsem potkala, jsem viděla v táborech. Čím déle žiju, tím víc jsem o tom přesvědčena. Až se budu za těch tvých padesát let snažit vyškrábat v paměti to nejlepší, potvrdím si jen, že to byly ty nejdůležitější roky v Terezíně, v Auschwitz-Birkenau a v Bergen-Belsenu.“

Byla to pravda, že se Líza Vágnerová v Birkenau modlila, aby už mohla jít do komína?

„Zřídka se lituju nebo lituju živé. Je mi líto těch mrtvých. Nedá se s tím nic počít. Nemůžeš pro ně moc udělat. Je to nemožné někomu říkat. Nedá se to zprostředkovat. Přenést. Je to hranice šílenství.“

„Dej si od toho odstup. Bude si to muset poradit bez nás.“

V šeru vypadala Líza jako nymfa křížená s jezevcem. V batistové noční košili, stahovala si co chvíli rukávy k zápěstím. Usoudila, že je lepší dívat se na sebe, jak se to hodí jí, ne aby to vyhovovalo těm druhým. Byla už ospalá.

„Žádné slzy, žádné vzpomínky. To je moje zásada,“ řekla. „Hoď to za hlavu. Nech to na pokoji.“

Dita zůstala zticha.

Líza zašeptala: „Víš, na co jsem přišla?“

„Když stojí moje přítomnost za starou belu, zdá se mi i moje paměť zmrzačená. Není pravda, že si člověk nemůže ulevit, když vzpomíná. Když něco zmrzačí moje teď, zmrzačí tím i moje vzpomínky. Zmrzačí tím dokonce i moji budoucnost nebo naději, jak chceš.“

„Asi. Bylo to možná tak.“

„Měly bychom se na to vykašlat, vážně, a spát. Nechceš už spát?“

Dita myslela na nespolehlivost paměti. Jak paměť oklešťuje nebo zvýrazňuje, zveličí nebo zmalicherní, co se stalo.

Myslela zároveň na to, jak si přála během několika vteřin vedle D. E. v hotelovém pokoji skoro umřít, kdyby pro to mohl být D. E. šťastnější, jako ta česká herečka pro svého židovského milence. To nebyla lež. Byla to největší nezištnost, jaké v životě dosáhla. To nejlepší, čeho se kdy dotkla. Ano? Nepřehání? Proč se jí to tedy takhle vrací? Věděla, že to není lež. Pootevřel její rty svými rty, tak něžně jako ještě nikdo, nikdy, nikde. Bylo to tajemství všech tajemství. Podobně umřít si přála jen v Birkenau, když letěly americké B 17 a B 25 a britské liberátory v roce 1944 nad Auschwitz-Birkenau a nad Blechhammerem a Sosnovicemi a asi nad osmi místy, kde Němci vyráběli syntetický benzin. Byla blízko tomu člověku, který za ni nosil do Auto-Union nejtěžší kameny. Jako dítěti, které viděla v Birkenau, jak hřálo svým tělem otce, který umíral, aby neumřel zkřehlý. Věděla, čím je nejzazší přátelství a nezištnost společné lásce. Činy lžou méně než slova. Ale myslela i na to, že nikdy nedostala od D. E. jediný dopis. Neodpověděl jí ani řádkou na její psaní. Jen ona věděla, co napsala a neodeslala. Co mu vzkazovala v duchu.

„O čem uvažuješ?“

„O ženách, které změnily nebo ovládly svůj osud,“ řekla Dita. „Jedna byla hezká, druhá moudrá a třetí silná.“

„Aha. Kde to bereš?“

A když Dita mlčela:

„Dovedly říct ne, když se od nich čekalo ano, a ano, když se čekalo ne?“

Dita neodpověděla.

Měla dojem, že si s ní osud zahrává, stejně, jako si ona zahrává s osudem. Bylo to úsměvné jako otázka, co bylo dřív – vejce nebo slepice. Jestli Bůh opustil člověka nebo člověk Boha.

Přestávala si dělat starosti, že na své otázky nenachází odpovědi. Buď ještě nejsou, a možná nikdy nebudou, anebo její mozek na takové otázky a odpovědi nestačí. Jednu věc věděla: Jestliže lze všechno na světě popsat, jednu věc nelze – ponížení. Vnitřní stín. Zůstává. Nelze mu uniknout. Čekalo ji už dlouho to nesdělitelné. Ponížení. Mělo tisíc a jednu tvář. Šklebila se na ni, v niterném zrcadle, které nelže. Okamžik, kdy klečela před mužem v uniformě a prosila za matku, aby ji neposílal do plynu, a kopl ji kolenem, upadla do bláta a viděla matku odcházet ke komínům.

To nesdělitelné. Svědectví o ubohosti života.

Nedokázala to ze sebe vymazat, odstranit. Zmenšit. Neutichající ozvěna. Křik. Věděla, proč těch pár lidí, kteří přežili, si za to kladli vinu. Ozvěnou ponížení je stud. Neuhasitelná žízeň po spravedlnosti, která se nedostavuje.

„Ponížení je vrah,“ řekla Líza.

„Mnohonásobný,“ řekla Dita.

Věděly svoje: ponížení je nesmrtelné.

„Zabíjela bych za to,“ řekla Líza.

„Fašistko,“ řekla Brita.

„Co ty víš? Byla jsi v Anglii,“ řekla Líza.

„To, co vy, holky,“ řekla Británie.

„Nedělej z toho obložený chlebíček,“ dořekla.

„Jeden bych si dala,“ řekla Líza.

„Jsi hubená?“ zeptala se Británie.

„Hladová,“ opravila ji Líza. „Lačná, dychtivá, až chamtivá.“

„Někdy myslím na svého otce,“ zašeptala Líza. „Někdo mi říkal, že pracoval naposledy v krematoriu číslo 4 v židovském Sonderkommandu v Auschwitz-Birkenau, kde v říjnu povstali. Kdoví jestli je to pravda? Nebo jestli jen chce, abych se cítila líp, protože si myslí, že se cítím hůř. Ptala jsem se kdekoho, kdo tenkrát sloužil v márnici nebo u pecí nebo ve skladu materiálu. Nikdo nevěděl nic jistě. Jsem skoro ráda, abych ti řekla pravdu.“

Vypověděla to jako moucha s utrženými křídly. Jako by věděla sama, že už nic nejde vypovědět spolehlivě a zhoršovalo se to každým dnem, a nevěděla, má-li být proto radši, nebo ne. Nejde sedět nakřivo a soudit rovně.

„Můj táta byl první chlap, kterého jsem viděla nahého,“ řekla Líza. „Koupal se a nevěděl, že sedím v kuchyni a čtu si. Vyšel z koupelny s ručníkem v ruce. Překvapilo ho to, otočil se, ovinul se ručníkem kolem boků, ale nestačil to tak rychle, abych nezahlédla tmavší zarostlé místo v rozkroku, tak jiné, než co jsem měla já. V tu dobu jsem ještě neměla v klíně ani chloupek. Jeho rozpaky mě zahanbily stejně jako jeho moje rozpaky.“

Její tatínek věřil, že kdo se nedovolává svých práv, je už zaživa pohřben. A že je lepší žít hodinu jako volný člověk než sto let v řetězech. Říkal, že skřivan nemůže žít v kleci. Zastřelili ho u zdi – z jiných důvodů – jako tatínka té záhadné Ditiny herečky, o které se občas nechala slyšet, jako by to chtěla být sama.

Když dítě nekřičí, nedostane napít. Když chudák chválí svou chatrč, stejně na něho spadne. Chtělo se jí zavřít oči a zaspat to.

Přesto ještě řekla: „Cítím se teď nahá, jako bych zapomněla něco ze svého oblečení, nějaký kus, sukni, blůzu, prádlo. Uvědomuju si doteky vzduchu nebo vůní, jako bych byla nahá. Vnímám to, jako bych si na něco vzpomínala, co jsem chtěla zapomenout. Jako dítě jsem asi hodně často běhala nahá, kromě plenek. Našla jsem si vždycky výmluvu, jako ostatní děti, abych se mohla vysvléknout ze všeho a točit se nahatá.“

„Nesouhlasím s lidmi, kteří si myslí, že je to mimo schopnost slov,“ řekla ještě Dita. Bylo znát, že se nechce smířit s tím, že všechno, co dělají lidi, včetně těch nejzvrácenějších věcí, by mělo zůstat nepostižitelné. Kdoví? Cítila rozpor mezi slovy nemohla a nechtěla. „Každá skutečnost se dá postihnout do slov. Ta nejlepší i ta nejhorší.“

Nechtěla si připustit, že se i skutečnost rozplývá jako mlha. Jedna tma v druhé. Myslela na transporty židovských žen z Maďarska, které čekaly v letních parnech 1944 mezi břízkami u komor a neměly tušení, že za hodinu, za dvě nebo za tři, žíznivé, unavené, půjdou do koupelen a místo sprchy a odpočinku je zaplynují. Myslela na to, jak se zvedly, když už jim řekli, že jsou na řadě. Myslela na děti, které s nimi přišly. Na to, jakou to znamenalo úlevu pro ostatní ženy ve Frauenkozentrationslageru, protože dokud byli Němci zaměstnaní maďarskými ženami, nepřišly na řadu české, polské a rumunské nebo ruské ženské baráky. Jsem jako Andy. Nemám slovo pro vinu nebo naději, protože to obojí dohromady je něco jiného.

Pak myslela na české židovské ženy, kterým řekli, že jejich děti jsou v každém případě ztracené, aby šly na práci, dokud jsou ještě zdravé, se svými muži, a které přežijí, budou si moci udělat nové děti. To byly dvě skutečnosti, ke kterým se vracela víc než k ostatnímu, prakticky kdykoli, když myslela na to, že jednou by mohla mít svoje děti. Proč? Věděla proč. Myslela na ty, co to přijaly. Co by udělala na jejich místě? Věděla, že jde podpálit dům a obvinit někoho jiného.

S postupující nocí se tma v pokoji stávala průhledná. Ležela na nich jako povlak. Otevřenými okny pronikaly dovnitř zvuky spícího města. V obrazu okenních skel se křížily stíny jako doteky dlouhých prstů. Líza mlčela, jako by už spala. Ale nespala. Byla jí zima.

Nakonec se Líza ozvala: „Koupím si asi košili s krajkou, zabranou v bocích, protože pořád hubnu. Viděla jsem, že máš takovou.“

Dita dodala: „Není to pravda, že po Auschwitz-Birkenau už nemůže být nic krásného v tom, co se s námi stalo. Bylo by to příliš jednoduché. Ne spravedlivé. Byla by to lež, dokonce i kdyby to byla pravda. Bylo by to příliš pohodlné. Nebo něco ještě horšího.“

Nebyla si tak docela jista. Myslela na D. E. Vzkazovala to jemu. Jak to, že mu tolik odpouští? Odpouští jemu? Hněv by byl špatný rádce. Byl by?

Byla už skoro půlnoc. V hostinci naproti někdo otevřel dveře. Do noci pronikly úryvky pijáckých písní. Vpadaly sem kousky slov se zvuky tahací harmoniky.

Ta první láska, to je všecko,

ty ostatní už nejsou nic,

a proto miluj, švarné děcko,

těch ostatních najednou víc…

Dita neodpovídala. Zavřela oči. Zdálo se jí, že noc zasahuje daleko. Kdo už může být z jednoho kusu? Její hlas a dech zněly vzdáleně, jako součást jiného světa, jiného člověka, jiných lidí.

Viděla zase v duchu ty maďarské holčičky, jak čekaly mezi stromy u krematoria číslo 5, s kabátky přes ruku, v šatečkách, do kterých je nastrojily maminky ještě doma. Čekaly netrpělivě. Nikdo jim neřekl, na co čekají. Nevěděla už, jestli to viděla na fotografii, které dal Andymu Lebovičovi jeho známý ze Sonderkommanda v Lékařském domě, nebo ve skutečnosti, anebo když to přišlo jako pověst do FKL. Splývalo to, jako když člověk stojí v obrovské výšce a padá, nebo ho něco láká a je mu, jako by padal.

Slyšela zase hlas hlasu, hlas toho, co není, hlas toho, co je, začátek a konec všeho, co je. Ale byla to jenom ozvěna. Něco ji oslepilo, aby viděla, co ji oslepilo. Oči stínů a stíny očí. Prostor i omezení. Účast, souhlas a oddělení. Všechno, co se do ní slévalo neviditelným trychtýřem. Plnost a prázdnost. Její dvě já, její dvě zkušenosti, které musely žít vedle sebe. Všechno, co chtěla odhodit, čeho se chtěla zbavit. Přítěž, svinstvo, jako by se jí zvětšovaly, zvenku, neviditelným způsobem vnitřnosti, jak se jí to někdy v noci zdálo. To, čím se život obnovuje a bez čeho uvadá, jako tráva, stromy a kytky v suchu, ve tmě, bez vzduchu.

Myslela na Dorisku Levitovou, na její těhotenství, co to znamená mít děťátko.

Líza se zase ušklíbla do tmy: „Na to, že Hitler je v hrobě, neudělal špatnou práci.“ Myslela si, že si postavil sochu sám.

Dita už neřekla, že by to měly být ty nejkrásnější písně, básně nebo sochy. Něco, co by se zpívalo v hospodě naproti, jako šlágry dělníků a lidí, kteří přežili deset Hitlerů. Cítila v morku svých kostí, že z toho, co se stalo, by mělo zůstat něco tak krásného jako píseň. Někdy muži nebo ženy z trestné kolony dostali rozkaz zpívat. Zpívali německou píseň o krásné panně. Jindy to zpívali slovenští dobrovolníci v Auschwitz-Birkenau, SS Freiwillige Schutzstaffel, hauptsturmführeři z Trenčína nebo Bratislavy. Ale myslela zároveň na to, co nikdy nikomu neřekla, stejně jako Líza nebo Tonička, protože se styděly, a protože sebeúctu nebo sebedůvěru nedostává člověk nazpět stejně tak zevnitř jako zvenku. Věděla, co lidi jako oni nikdy nikomu neřeknou, aby to mohli nakonec popřít i sami sobě.

„Věříš v osud?“ zeptala se Líza.

„Bylo by to maření času.“

Lízu napadlo, co se jí Dita před chvílí ptala v koupelně, a že když jejího otce zastřelili, byl ještě mladý. Líza nikdy neřekla všechno. Síla slov spočívá i v tom, co pohřbí. Obsáhlo to, za co se styděly. Co nelze smazat.

Dita si vybavila aufséherku, která věděla, co se stalo s její matkou. Jednou dala aufséherka v Birkenau i Ditě kousek chleba navíc.

To už měla všechno za zády. Proč to vyvolávala z paměti? Nestačí taky jen bez konce snít o tom, co bude. Měla přece své plány, učit se jazyky, francouzsky, španělsky a samosebou anglicky. O dovednostech, k nimž patří nadání, spousta času a štěstí. O cestách, sama, s někým, někam. O tom, že nebude mít nouzi, jak to všechno zaplatit.

„Už skoro spím,“ řekla Líza.

Líza byla po válce u doktora jen jednou. Nesnesla vyptávání. Namlouvala si tak dlouho, že se obejde bez lékaře, až se smířila s doktorem Fitzem, protože byl jediný, který čekal, co mu svěřila, a nevyptával se.

Dita myslela na to, jak se to všechno mohlo stát, jak se to děje. D. E. nebyl to jediné, čím si to mohla vysvětlit. Brita chrápala s přestávkami.

„Myslíš, že budeš mít jednou děti?“ Dita se dotkla dlaní Lízy. Líza byla kostnatá. Měla studenou, drsnou pleť. Dita nečekala na Lízinu odpověď. „Jsme ještě mladí,“ zašeptala.

Napadlo ji, že Mimi se tu poslední noc, než skočila, zdálo, že jméno sušenek, které ráda jedla, Orion, je místo, kam chtěla jet, ale nikdo je neznal. Nebylo na žádné mapě. V žádném jízdním řádu. Marně se prý ve snu ptala, kde to leží.

Když pohladila Lízu, Líza zašeptala: „Nemám moc slavná prsa. Ale není mi to líto.“

Dita najednou pocítila svíravou křeč v podbřišku, skoro křeč. Přicházelo to pozdě, jako trest. A potom, s tíží pod žaludkem, jako by se jí měnilo složení krve, začala, jako poslední vyvrhel, líčit dopodrobna budovu a pokoj v hotelu Astoria-Novák, dříve U Žlutého kamene. Popisovala květiny v dřevených truhlících na okně, křeslo jako pohovku, záclony, bílá kachlová kamna s poleny přípravného dříví.

Ale nemluvila o D. E. Líčila svého dnešního společníka, skoro přesně. Zlaté zuby, podbradky, bílé manžety se zlatými knoflíky. Ubrala mu dvacet let. Šla do nejzevrubnějších podrobností. Co se při tom dělo, co si myslela, drsné a něžné, co se měnilo z vteřiny na vteřinu. Jako když člověk luskne prsty a z přátelského posezení je milostná aféra a luskne nazpět a je to zase jen přátelský svazek. A kdoví jestli ještě i to. A nakonec, jak se z vedlejšího pokoje ozvalo dítě.

„Smálo se i plakalo,“ šeptala Dita. „Dole v zahradní restauraci jsem pak viděla matku. Devatenáctiletou holku v černém svetru až ke krku, která seděla s vrchním. Byla hezká, zdravá a spokojená. Taky děťátko bylo zdravé a pěkné. Nedokážu to popsat. Ještě jsem nezažila, aby se na mě někdo tak blaženě podíval.“

Mísila pravdu a lež. Nechápala, kde se to v ní bralo. Snad by na tom byla lepší, kdyby mohla hrát klauna. Ale bylo jí líp, že tu byla. To děvče nemělo strach, co se jí bude zdát? Nebála se usnout, aby nedopřála svým snům mít navrch? Co se může stát jejímu dítěti, muži, matce? Nebála se, co jí přinese budoucnost? Co znamená její teď, stejně jako to, co bylo? Myslela na to, kdo ji potřebuje a koho potřebuje sama? Jak si zařídí svůj život? Necítila se jako strom s obnaženými kořeny? Byla pro ni láska k muži to nejjednodušší nebo naopak to nejsložitější? Myslela na to, jak umírají hvězdy? Byl pro ni život studna, která se za války vyplnila nebo naopak vyprázdnila?

Uprostřed noci plnily Ditu Saxovou myšlenky o dostávání a vracení.

Brita se probudila. Nejdřív to bylo slyšet, pak vidět.

Vedle Bohorodičky, jak laň vedle slonice, se krčila Tonička. Za celou dobu nezamhouřila oko.

„Je to v pořádku, jestli tě miluje,“ chraptila Brita. „Ale nepočítej s tím, že tě někdo pozve podruhé na hotel na deset minut k věci a na dvě hodiny bláznivých řečiček.“

Ospale dodávala: „Každá z nás by si měla čas od času zkusit aféru s ženatým mužem. I když si myslím, že jsou někdy ženatí muži opředení tajemstvím, které si nezaslouží. Nevím, jestli si je zaslouží nebo nezaslouží, ale jistá věc je, že takové tajemství kolem nich existuje.“

Zívla: „To víte, že sameček motýla uloží do samičky váček se šťávou a oplodní nejenom vajíčko, ale postará se jí tím o potravu s proteinem? U lidí, jak slyším, to tak není. Ale často to tak vypadá.“

Ještě řekla: „Když se ti kluk nabízí, aniž si o to říkáš, nenávidí tě víc za to, že ho odmítneš, než ty jeho za to, že tě obtěžuje.“

Tonička se přidala: „Spíš si myslím, že holka nenávidí víc nevyžádanou nabídku než kluk odmítnutí.“ Ještě řekla: „Když se mně to stalo naposled za války, bylo to s dvěma vojáky Wehrmachtu. Vzali mě do kupé, kde bylo asi dvacet ženských. Vyhnali je na chodbičku. Byl to první osobní vlak, kterým jsem za války jela. Pak zavřeli dveře a začali si svlékat uniformy. Nevěděla jsem, co mám dělat. Měli dlouhé zimní prádlo. Měla jsem strach, ale bála jsem se brečet. Jeden nemohl rozvázat tkanici u nohavice spodků. Dal mi rozemletou kávu v plechovce s obrovským hákovým křížem. Zacházel se mnou jako na ulici. Najednou mně to přišlo všechno k smíchu. Jako když ti praskne v hlavě a zešílíš. Dostali vztek a odešli. Jeden mi dal na cestě ke dveřím facku. Posmíval se mi, že mám zuby řídké jako myš. Možná, že je někdy dobře se smát, když tě potká to nejhorší.“

„Ty naše neviňátko,“ řekla Dita.

„Wehrmacht nebyli vždycky tak zlí jako SS, ale někdy taky,“ dodala Tonička.

„Taky se říká, že nemáš plivat do talíře, z kterého budeš papat,“ řekla Brita. „Doufám, že ti tu plechovku nechali.“

„Jo, ale neměly jsme vodu a kde si to uvařit. Snědly jsme to jen tak. Bylo to kafe už s cukrem a cikorkou.“

„Až mi zas Andy řekne Maso nebo Masíčko, přerazím mu něco o hlavu,“ řekla Bohorodička.

To byl jen úvod k tomu, co jí asi leželo s ohledem na Ditu v hlavě už pár dní. Když se probudíš na svoje narozeniny, ani se necítíš o rok starší. A když ztratíš panenskou blánu, ještě to z tebe neudělá ženskou. Nerozjasní se ti všechny záhady těla. Jedině že ztratíš strach a přidáš si to do svojí zbrojnice.

Zněla z toho ospalost, zívání. To, v čem žily tělem a čím si to chtěly a nemohly vysvětlit, doplnit, uspořádat. To, co jim chybělo, jako když někdo přeskočí z první třídy rovnou do páté nebo z dětství rovnou dospěje. Jako děti, které mají zvláštní nemoc, při které zestárnou, zvrásní se jim kůže, zšednou nebo jim vypadají vlasy, a vyhlížejí jako starci, ale nejsou, jen jako starci zemřou, bez ohledu na to, že jsou ještě děti. Zřídka se dožijí dvaceti let.

„Tak ahoj, dámy, a spát,“ řekla Dita. „Máme pořád ještě pár důvodů k spokojenosti.“

„Jen mě tak ještě napadá,“ dodala Brita, „že bychom měly nechat naše mladé pány, aby si to, alespoň pro jednou, taky zkusili.“

V Britině hlase zněl smích. Měla ospalý, chraptivý a líný hlas jako Andy. „Nechat je to ochutnat, jako když ti dávají lok koňaku, z úst do úst, jestli víte, co chci říct. Poprvé se mi to vážně líbilo. Vzal si kapku, ale nespolkl to a při líbání mi to předal. Myslím udělat to přesně takhle.“

Trvalo chvíli, než usnuly. Dita si přála, aby už bylo ráno. Hospoda už byla zavřená. Někde zvonila a brzdila tramvaj. Skřípalo to. Lampa na ulici se pohupovala. Zvedal se vítr. Otevřenými okny vtékala dovnitř letní noc. Podobalo se to zelené jezerní hladině, s cestou po břehu a vítr letěl „odněkud někam“.

8

V den své svatby s Lízou Vágnerovou, v pondělí 30. června 1947, vypadal pan Gottlob, ve svém obleku z látky marengo, v sněhobílé košili a světlešedé kravatě, o deset let mladší. V ruce měl své borsalíno a teletinové rukavice.

Dita utrousila k Toničce: „Vypadá jako číšník v neděli. Myslí si, že nad něj pro jeho zazobanost není. Jdi mi k šípku. Ráno se probudit a mít vedle sebe pleš.“

Pět minut před jedenáctou vyzvedlo služební auto Mezinárodních Modrobílých Lízu Vágnerovou a přivezlo ji k radnici.

Kolem pana Zoltána Traubmana, zaměstnavatele Lízy, se shromáždilo jeho komisionářství. Účetní, druhá účetní, korespondentka, prokurista s rakouskou státní příslušností (takže se na něj nevztahovaly některé zákony a dodatky k nim) a daňový odborník, kterého by se jinde pan Traubman nedoplatil.

Stranou, jako žena tureckého vezíra, stála Perla Traubmanová, původem z Rumunska, s jehož dobytkářskými a koňskými firmami pan Traubman obchodoval.

„Dá Líze dar, je to bohatý člověk,“ soudila Tonička.

„Doufám, že si nepočítá úroky,“ řekla Dita.

„Když je muž škrob, je to pro mě první signál, proč mu dát kvinde,“ řekla Bohorodička.

„Má krásné náušnice,“ řekla Tonička. Obdivem se jí rozšířily oči. Byla maličká.

„Kdo to byl, co mi řekl, že jenom kurvičky mají náušnice i v posteli, drzoun,“ doplnila věcně Brita.

Dita myslela na to, že si Líza bere někoho, kdo nebyl v táborech. Kdo měl možnost se postavit Němcům se zbraní proti zbrani. Co to znamená. Bylo to pro Lízu dobře? Možná. Špatně? Nerozhodně? Volala v duchu na Lízu, že jí přeje tuhle svatbu, a ještě víc. Líza to radši nerozebírala.

Zaslechly vedle Bohužel i bohudík, jak podotýkal k někomu, v domnění, že ho není slyšet: „Talvolta una gallina cieca trova un granello. I slepé kuře najde a sezobne zrníčko.“

Dita měla svůj úsměv pro slavnostní příležitosti. Brita si uvázala kolem krku její šátek. Kromě toho měla kolem krku Ditin modrý. Dita nevěřila svým očím. Oba šátky ladily. „Alespoň se to vyrovnalo, abych neměla smůlu.“

„Takový šáteček se snad musí nosit, aby se vyplatil, nemyslíš?“ utrousila Velká Británie. Měla na mysli ten modrý.

Dospělí postávali v hloučcích. Munk v zimníku, jako obvykle, Fitz s motýlkem, jak našikmo posazená vrtulka. Šeptalo se, že sehnutý človíček v brýlích je pan Jakub Steinman, „někdejší vyslanec a přítel mládeže“. Převzal prý funkci generálního poručníka sirotků místo někoho, kdo se vystěhoval do Austrálie. U barevného okna se připojil k Ditě D. E.

„Pojedeš příští týden do Grindelwaldu, už ti to dali vědět? Je to letní stipendium. Se vším všudy.“

„Díky, D. E. Vím, že ses v tom exponoval.“

„Dluhy z karet se neplatí.“

Usmíval se jako tehdy v hotelu Astoria-Novák, dříve U Žlutého kamene.

Dita se usmívala zdviženými koutky. Cítila se dobře v místech, kde je plno lidí a člověk mohl klábosit a usmívat se a probírat světové problémy číslo 1. Dělalo jí, bůhvíproč, taky dobře být viděna vedle D. E. Hupperta, který se na ni usmíval, protože zařídil, co slíbil, a jemuž úsměv vracela.

Dita opatřila Líze taftové šaty s volány vpředu. Účes, díky kysličníku nazrzlý, s ruličkou vpředu, z ní dělal páže. Klobouček kokrhel s bílým krajkovým závojem jí padal přes čelo, přes ostrý nos až k tenkým rtům.

„Všechno krásné je asi mravné,“ řekla Dita.

„Ve čtvrtek odjíždím do Paříže,“ řekl D. E.

„Pro krásné věci stojí za to riskovat.“

„Samozřejmě.“ Dala si záležet, aby to znělo bezstarostně. Je možné někoho milovat a zároveň nenávidět? Dneska někoho popálit a zítra mu dát obklad? Ztratila soudnost, že by s ním byla ochotna otěhotnět?

„V Paříži už týden prší,“ řekl D. E.

Pozoroval pana Gottloba. Dita se usmívala. D. E. měl radši veselejší holky. Ona taky. Byla najednou veselejší než za poslední dva týdny, možná měsíce nebo roky. Kolik kompromisů jsem schopna udělat?

„Nemá se litovat mladého člověka, který nemůže spát, a starého, který prospí všechno,“ řekla.

„Myslíš?“ odpověděl trochu bezmyšlenkovitě D. E. „Mně to říkali jinak.“

„Mám se zeptat?“

„Když chceš? Kde je stará ženská, tam se něco nekalého děje.“

„Jistě. Kde je starý chlap, tam skandálu neujdeš.“

D. E. se vzdal. Nebude jí říkat, že stará slepice má cenu čtyřiceti kuřat. Nebo že jen zloděj myslí, že jsou mu všichni dlužni.

Byly věci, které se Ditě povědět nedaly. Například ta, že člověk musí být – i kdyby nechtěl – vlčí mládě. Než dospěje a zestárne a nejlepší sousto mu urvou jiní mladí. Tím se napájel jeho úsměv, kterému nerozuměla.

„Vím, že i kdyby ses radil s panem Gottlobem dvacetkrát denně, uděláš si nakonec všechno po svém.“

„Doufám,“ odpověděl D. E. „Nemám rád svatby.“

Cítila náhle ruku D. E. na zádech. Kdo potřebuje svatbu, chtěla říct? Jak má opatrovat květy, když přijde mráz?

„Život není to, co chceme, ale to, co máme. To je všechno.“

Úředník je pozval do síně. Vznikly dva nepravidelné trojúhelníky. Místnost se začala proměňovat v parní lázně. Mezi cvakáním přístrojů dvou fotografů, z nichž pozval pan Gottlob jen jednoho, bzučela moucha. Kmitala křidélky. Měla zřetelný modrošedý trup.

Dita si přála, aby se jí D. E. znovu dotkl plochou dlaní v zádech. Udělala to místo něho.

Oči Toničky říkaly: Tak se nám Líza vdává. Prve jí Brigita řekla: „Přestaň se divit. I hrášek se vaří proti své vůli, když ho hodíš do hrnce s vařící vodou a necháš na ohni. Každá to nějak schytáme.“

Tak to přece nebylo, namítla Tonička pohledem a pokroucenou pusinkou. Líza se zkrátka smířila, jak se to jevilo Toničce, že ani obdivem nikdo neomládne, i kdyby ho obdivovali sebevíc.

Brita řekla: „Měla bys ráda aspik? Želatinu? Stačí?“

„Stačí,“ odpověděla Dita. „Nebuď nechutná.“

„Kdo je nechutný? Co je nechutné?“

Novomanželé si vyměňovali prsteny. Úředník mluvil o revoluci, která jim zajistí klid a dětem jejich dětí ještě víc klidu. Už to nebude, že bohatí vystaví na odiv své majetky a chudí jen svoje děti. Chudáci si budou moci koupit, jen co si smí dovolit, bohatí, co chtějí. Bohatí už nebudou porušovat beztrestně zákon, zatímco chudí půjdou do žaláře. Peníze už nebudou měřítkem všech věcí. Člověk už nebude člověku vlkem. Revoluce odstranila stíny ze sluneční strany našeho života. A tak dále. Už neplatí, že nejstarší dcera musí dostat peníze a nejmladší krásu. Každá nevěsta si zaslouží obdiv. Nikdo nemusí vyměňovat svízele za zdání, aby vypadal hezčí.

Jednou prý představoval pan Gottlob v Anglii čestnou rotu lordu Beavebrookovi. Vypjal se a zařval jako lev, že „čestná rota nastoupila“. A vyšel Jeho Lordstvu vstříc. Teď to vypadalo, jako by měl postavení lorda úředník a Líza stála na místě čestné roty. Svatebčané obstarali úlohu obecenstva a pan Gottlob vypjal hruď jako před nastoupenou jednotkou, zády k Líze a čelem k lordovi, a nabíral dech k „poctě zbraň!“ a k „vpravo hleď!“.

„Život není to, co chceme, ale to, co máme,“ řekla znovu Dita. „Šťastné rovná se rozumné. Jsou to veličiny nepřímo úměrné.“

„Nakonec potřebovala každá armáda své účetní, i Němci,“ utrousil D. E.

Dita se zhlížela v oknech svatební síně. Nevypadala nikdy vedle D. E. Hupperta k zahození. Nebyl o tolik kratší než ona, jako většina jejich chlapeckých kamarádů. Převyšovali valnou většinu svatebčanů o hlavu. Všechno se v ní smálo.

„Kdo by chtěl předstírat na tomhle světě, že je objektivní?“ řekla. „Taky jsem slyšela, že lidi s vysokým krevním tlakem ztrácí zájem o postel.“

„Co ty?“

„Co myslíš?“

„Nemyslím.“

„Je to lepší?“

„Občas. S někým.“

„Se mnou?“

„S tebou ne. Jsi víc duše než tělo.“

Ptal se jí očima, je-li to už všechno, co chtěla slyšet.

„Díky.“

„Není zač, Dito.“

„Co bys poradil člověku, kterému někdo ukáže cestu, po které se pak nedá, protože si myslí, že nikam nevede?“

Vrhl na ni udivený a částečně bezradný pohled. Netrvalo mu dlouho dovtípit se.

„Mě netrápíš.“

Bylo jí příjemné ho pošťuchovat. Bylo to víc než s ním nemluvit nebo ho nevidět. Litoval, že ji pozval tenkrát do Astoria-Novák, dříve U Žlutého kamene? Měla by toho taky litovat?

Také to měla v pohledu svých velkých modrých očí, když je chvílemi přivírala.

Nadešel čas jít blahopřát. Pan Traubman, který měl zájem o místo generálního poručníka a ztratil ho v soutěži s Jakubem Steinmanem, dělal, že tu pan Steinman není. Nakláněl se k Líze: „Milá Vágnerová-Gottlobová. Berte, dokud je. Jak to vypadá, přijde čas, kdy se bude zajímat stát i o rumunské krávy, dovoz, vývoz, kulance a daně.“

„Co nechce stát?“ usmála se Brita.

Navzdory všemu se cítila vedle D. E. sebevědoměji. Byla ráda, že byli skoro stejně velcí.

Kyvadlo její sebedůvěry se pohybovalo ze strany na stranu. Napadlo ji, že cítí účast, jako když Němci zabavovali jízdní kola. To se jí netýkalo, žádné neměla. Není to všechno směšné?

Zoltán Traubman vypadal jako Nostradamus, když před čtyřmi sty roky prorokoval zkázu světa a předpovídal, že svět povedou idioti bez hlavy. Německá Wehrmacht a Waffen SS pak jezdili na židovských kolech.

„Je to něco jiného než drhnout podlahu někde v kibucu,“ poznamenala Dita. „Svatba, stejně jako těhotenství, dělá z každé ženské někoho jiného. Přála bych si, abych tomu rozuměla. Proč se říká, že nevěsta, která pláče, je za chvíli žena, která se směje? Některé věci, když si je neosaháš svou personální rukou, nepoznáš, pokud nezískáš zkušenost. Možná, že ví víc, než víme o sobě všechny dohromady. Je vždycky ano ano, když je žena ne ne.“

„Alespoň nebude nevěrný. S papírem si Líza už nebude připadat nevyužitá.“

„Co se nedá vyhojit, musí se vydržet,“ doplnila Velká Británie.

„A pak se říká, že jen chybami se člověk učí.“ Nechala vyplout na rty svůj bezstarostný, chytrý úsměv. „Kdo má pořád sledovat jako detektiv rozdíl mezi omylem a láskou? Je to asi vždycky přání mít klid po dobrém obědě.“

„Co ty, Toničko?“ zeptala se Brita.

„Taky se možná vdám.“

„Hlavně když máš za koho,“ připodotkla Brita.

„Neříká se, že všechny mouchy neumějí nebo nemůžou lítat?“

„Samo. Taky se říká, že moucha sedí ráda na tlustých ženských.“

Chtěly být u Lízy mezi prvními.

„Všechno se vyvíjí nadmíru uspokojivě, jak to vypadá,“ řekla Dita ještě. „Nemluvě o příbuzných. To taky není jen marné. (Většina z nich neměla jednoho příbuzného, o babičkách nemluvě.) A kdo může říct, že nevěsta nemá hodnotu všech nákladů, spojených se svatbou?“

Brita už radši tlumila hlas:

„Kdo může také říci, že všechno klape jen u nevěsty, když je slepá? Nebo u ženicha, jemuž lezou už při svatebním obřadu oči z důlků?“

Dita Líze řekla: „Milá nevěsto. Právě jsem vám četla v kartách, že budete mít ve všem všudy štěstí. Nebudete dávat něco za nic. Získáte cenné informace, které vám doposud unikaly.“ Skoro se zadýchala. „Zkušenost je nejlepší učitel i přítel. Některé pány nic neuspokojí. A také, že byste neměla, milá přítelko, svěřovat všechno nikomu. Musíme si umět v nouzi vypomáhat. Tak – jak víš.“

„Myslíš, že vím?“ usmála se Líza.

„Štěstí a vítr utíkají rychle,“ prořekl pan Traubman. „Teď budete mít někoho při boku, po boku nebo jak se to říká. Někoho, kdo se o vás postará lépe než o sebe.“

Dita se naklonila k Líze: „Potom nám musíš všechno vypravovat.“

„Doufám, že teď už nebudu nic potřebovat,“ řekla Líza.

Hostina se podávala v hotelu Šroubek.

„Dámy a pánové,“ začal pan Gottlob, když se trochu přiopil. Zvedal svou masitou dlaň. „Když jsem ztratil ve Francii v roce 1940 svou četu, nedovedl jsem si představit, že moje čára života povede do přístavu, kterému pořád ještě říkáme manželství. Kdo by řekl, že je to teprve pár roků?“

„Bravo,“ vykřikl pan Traubman.

Paní Traubmanová měla na sobě černé trikotýnové rukavice, které Ditě připomenuly terezínského odvšivovacího doktora, a při té příležitosti se zeptala Lízy, jestli nosila taky takové v Birkenau. Pan Gottlob se zřejmě plácl přes kapsu. Stoly se začaly prohýbat pod nákladem jídel. Pan Gottlob zval hosty a staral se o to, aby se cítili alespoň tak dobře jako on sám. Tvářila se Líza, jako že od sebe odvrací pozornost tím, že mlčí, když už nemůže odejít do své nové manželské postele? Všechnu čest slov přenechávala svému ženichovi. Pan Gottlob pil skoro víc než hosti.

Pan Traubman zpíval maďarsky. Je jenom jedno děvče pro mne na světě. Povzbuzen potleskem přidal transylvánskou svatební píseň a tvářil se jako Drákula, který si opatřil zuby se zlatými korunkami. Na žádost hostů začali hrát cikáni Egona Levita předpotopní Černé oči. Ukázalo se, že cikáni i pan Levit se seznámili v Birkenau, kde hráli v kapele vězňům na cestě do práce a někdy před sprchami. Pak cikánská hudba zahrála ženichovi na přání Nad Granadou slunce nezapadá. A pro nevěstu Když mě stará matka, zpívanou vrchním cikánem s maďarským přízvukem.

„Není nad guláš, čardáš, mišmaš,“ řekla Dita.

Vrchní nosili bílé transylvánské, které objednal navíc pan Traubman. Lebovič musel slíbit Líze, než ho pozvali, že se nepopere s vrchními.

Dita se zeptala D. E.: „Znáš tu čínskou básničku?“

Lidé si o nás povídají, že ty a já máme se rádi potají.

Nevím, jak ty. Mně je však smutno, že pravdu nemají…

D. E. se usmál: „Verše psané na vodu?“

Po předkrmech a polévce s játrovými knedlíčky a nudličkami obírali zlatá kuřecí stehýnka. Pan Gottlob vybíral pro Ditu nejhezčí kousky. Rozbil hrníček. Podaroval každého střípkem pro štěstí.

„Jak to, že mně každá svatba připomíná pohřeb?“ culil se Andy, když mu přinesli jahody se šlehačkou, a Brita ukazovala: „Podívej, jak se jí jahoda. Vezmeš si lžičku s jahůdkou, přidáš trochu šlehačky, olízneš, aby nezůstala ani kapička. Otevřeš pusu, jak můžeš nejvíc, ano? Dáš si jahůdku dovnitř. Jasné?“

Pan Gottlob se na ni podíval. Potom pohlédl na Ditu a na Lízu. Ditu zas napadlo, že spousta věcí ztrácí smysl. Všechno, co se jí v životě stalo dobrého, se přihodilo jen jednou. Postrašila D. E. tím, co mu řekla v posteli, že on je její první kluk v posteli, ale že ona asi v žádném případě nebude jeho poslední děvče?

Po obědě se začaly vyprávět příběhy. Líza vyprávěla to nejhezčí, co zažila v Auschwitz-Birkenau. Na začátku byly se starší sestrou v ženském lágru. Jednou sestra krájela chléb, který vyfasovala pro jejich rodinu dohromady. První krajíček byl silnější. Nabídla ho Líze, protože byla slabší. Líza křičela, jaký je v tom rozdíl, jestli je někdo v Birkenau hubenější, starší, když je všem zima, všichni mají hlad, všem jde o krk? Starší sestra ztratila nervy a vrazila Líze facku. „A teď to sněz!“ křičela. „Musíš růst.“ Líza, mokrá od slz, snědla tlustší krajíček, aby „mohla dorůst“.

Tonička chvíli snila o facce, kterou by dostala od příbuzných. Pan Traubman usoudil, že kdo hladoví, aby zbohatl, zůstane hladový. Muzikanti začali hrát Ti-pi-tin. Perla Traubmanová musela vyslechnout od pana Goldblatta, že člověk má být ospalý, než jde spát, a hladový, než jde k jídlu. Naštěstí rozuměla jen rumunsky, ne italsky. „Hladový medvěd netančí,“ odpověděl pan Levit panu Goldblattovi. Dirigoval svou cikánskou kapelu pomocí housliček. Hlad ho už naučil mnoha věcem, říkala jeho vrásčitá, snědá a hezká tvář. Není to tak se všemi? – ptala se Dita sama sebe.

Neugeborn usoudil, že se krásně mluví o hladu, když je hlad daleko. Ale tam už u pana Gottloba byl, to šlo o válku, kanál La Manche a rok 1940.

Doktor Fitz vzal Ditu a Toničku kolem ramen. „Mohla byste být každá anglickou královnou, kdybyste si to vzaly do hlavy.“ Pak řekl: „Víte, co je nevýhoda krásných ženských? Nikdo jim nevěří.“

„Jen prvních sto let po svatbě je těžkých,“ blahopřál Lev Goldblatt panu Gottlobovi.

Andy volal na Toničku přes stůl: „Už si nemusíš lámat hlavu, co bude po smrti. Budeš rozhodně déle mrtvá než živá.“

Andy říkal Neugebornovi (už asi po sté), že nepřežili nikdo jen proto, že byli silní nebo chytří, ale že měli štěstí. A že Fici byl modrooký a plavý. Třeba to taky pomohlo. Nemyslí? Fici namítal, že byl dohola, takže to nebylo vidět. Na vši je to báječná věc, nechat se ostříhat každé pondělí. A taky že Hitler nestačil časově na všechno, chudák, měl fakticky v jednom kuse plně ruce práce.

„Škoda, že nejsme ani tak dobří, jak vypadáme, ani tím, co máme asi všichni společné,“ řekla Dita.

„To si říkej o sobě, ne o mně,“ odmrštil to od sebe Andy.

Brita se pouštěla jen do Andyho. Dala mu na vědomí, že kluci jako on dávají zásadně přednost holkám, s kterými si mohou užít, než takzvaným pořádným ženským. Munk na to reagoval, jako by měl vypadnout z okna.

„Co ty bys ode mě chtěl, už mám přečtené,“ řekla Andymu. „Abych měla prsa jako A, nohy jako B a zadek jako C, abych ti to ulehčila. To je tvoje abeceda lásky.“

„Mně stačí, co máš,“ řekl klidně Andy. Nevyčítala mu nevkus, nedostatky ve vychování.

„U lidí jako ty mají prostitutky vždycky přednost, ne?“ přidala se Dita.

„Vůbec ne,“ namítl Lebovič. „Narodit se jako holka, našla bys mě na ulici maximálně jen dvakrát do týdne. Ne víc.“

„Těch zbylých pět bys byl v kuchyni, ne?“

„Přijde na to,“ řekl Andy. „Je prostitutka a prostitutka. Vybíral bych si – nebo bych chtěl patřit jen k těm romantičtějším, ne k těm vulgárním, k děvkám, fakt.“

„Půl výdělku bys dal místo pasákovi na dobročinné účely, jak tě známe.“

„To by se teprve vidělo.“

„A pak by ses chodil kát, jak na tobě vidím,“ řekla Brita.

„Mohli bychom to mít na holport,“ vracel to Britě.

„No, tomu se u nás doma říkalo jinak, hošíčku.“

Na Andym bylo vidět, že vychutnává do poslední kapky krve, že se narodil jako kluk. Nešel by se oběsit, narodit se jako ženská, ale stejně. Už si na to zvykl.

„To mi chceš mlčením potvrdit, nebo vyvrátit?“ dorážela Brita.

„To bys mě musela pustit dřív ke slovu.“

„Byl bys mizerná prostitutka,“ řekla Brita.

„Znáš přísloví, že pravdomluvnost škodí?“ zeptala se Dita. „Všichni víme, co radí mladým pánům jako ty Balzac, kteréhos mi zapomněl vrátit. Aby zacházel s ženskou jako s otrokyní, ale přitom ji nepřestával ujišťovat, že je královna.“

„Díky, doufám, že na to nikdy nezapomenu.“

„Ty zapomeneš na všechno, kromě sebe. Za kolik jsi mi prodal Balzaca?“

„Zatěžuju si s ním náhodou svůj červený šátek, když se mi pomačká.“ Andy netrpěl sebemrskačstvím. Věděl, že každou pomluvu se postižená za minutu doví. Když nemusel, nekazil taky nikomu radost. Nechal Britu, aby mu ještě řekla, že lidi jako on jí dělají návrhy obden. A že by dokázal spát s každým, kdekoli, nejradši na podlaze, v šatně, v kuchyni nebo na záchodě. A že je mu jedno, kolik bude mít dětí a s kým. Vypila už hodně ryzlinku, ročník 1946 a 1947. Nevyměnila ještě moudrost za nepředvídatelnost. Andy, jak známo, si žehlil kalhoty pod matrací a šátek dával mezi Ditina Balzaca a svázaný ročník 1945 Věstníku Židovských náboženských obcí.

Ditina Balzaca ještě nedočetl. To si bude muset počkat na dlouhé zimní večery?

„Nejsi se mnou náhodou těhotná?“ přešel Lebovič do protiútoku. Těšilo ho bavit společnost. Odhadl Britino bříško.

Jeho pohled jí neušel. „Nezastavuju na každé stanici jako lokálka,“ odpověděla Brigita Mannerheimová. „A ty rozhodně nejsi žádný luxusní rychlík.“

„Ne, dávám přednost autobusové dopravě.“

Neodpustila mu, že o holkách řekl, že jsou jako maso k jídlu, nikdo nechce mít denně jen roštěnku.

Andy věřil v přírodu. V živly propojené s duší a tělem ve formě energie. Cítil to v sobě. Vdechoval a vydechoval tím.

Nesl si v sobě dávnou džungli, zlezená horstva, přeplavané řeky, objevená a ztracená moře. Ryby, ptáky, zvířata, lidi. Byla to táž energie, kterou se napájí vítr, déšť nebo zemětřesení. Jakým směrem a jak vysoko a jak husté táhnou mraky, svítí hvězdy, naplňuje se měsíc a oceány, odehrává se tanec a víření a karneval života. Něco, co pouze je, bez začátku a bez konce. Nestavěl se lhostejně k živlům, netvářil se, jako by nebyly. Jen proto, že je někdo necítí nebo nevychutná, bylo pro Andyho Leboviče totéž jako ignorovat sám život. Takhle by se nikdy nerouhal. A zmeškat, promarnit nebo plýtvat – jídlem, touhou, chutí nebo mocí či chtěním, které je všechny trápí od pasu dolů i od pasu vzhůru – znamenalo pro Andyho Leboviče zmarnit energii, hřešit – opravdu hřešit –, asi nesklidit zasazené a vzrostlé obilí, nevracet to všechno, z čeho byl uhněten svět, do věčného, vzrušujícího okruhu života, jeho i všeobecné existence.

Brigitu Mannerheimovou na Lebovičovi rušilo to primitivní, co mu Dita Saxová skoro záviděla a co nezakrylo u Andyho žádné formální vzdělání nebo výchova. Brigita si přivezla z Anglie svou školní, formální výchovu, zabalenou ve zdvořilosti.

Dita podotkla, že krevní zkouška neukáže, kdo je otec, jen kdo není. Někdo dal k lepšímu anekdotu, že pan Gottlob to dělá čtyři hodiny, třicet minut a jednu vteřinu: třicet minut příprava, vteřinu akce a čtyři hodiny je v bezvědomí.

„Je v tom všem hodně zbabělosti,“ řekla Dita.

„Nestydět se je taky zbabělost?“ chtěl vědět Andy.

Neuvedla jménem neschopnost být šťastna a ochotu chválit něco či někoho bez důvodu. Nebylo jasné, proč to vůbec řekla. Rušilo ji, co pokládala za falešné.

„Neschopnost říct ano nebo ne,“ řekla opile Brita. „Nedostatek odvahy.“

„To, v čem nejsou počty,“ řekla Dita. „Jedna a jedna jsou vždycky dvě, dvě a dvě čtyři. Nikdy pět. Ale neříkám, jako Brigita, že bys byl jen mizerná prostitutka.“

„Jo,“ vzdychl si Andy. Myslel na rozdíl, s jakým rozhazují své sítě kluci a holky. Nikdo nečeká, že vždycky uloví ten nejkýženější úlovek.

„Mezi námi, Andíčku. Ze všech holek jsou pro tebe nejlepší kurvičky, neříkej, že ne. Stejná svatozáře, která padá na nohy madon, matek a malých sester, ozařuje taky nohy prostitutek. V tvých krásných čokoládových očích mezi nimi pro tebe není žádný rozdíl. Nakonec máš stoprocentně pravdu, Andy.“

„Už tě taky napadlo, kdybys tedy byl náhodou holka, jak to je, když je kluk jen tam a zpátky?“ otázala se Británie.

„Řekni mi taky něco, Mumie,“ obrátil se Lebovič na Toničku. „Dej nám taky k dobru nějakou holčičí moudrost, kterou bych se mohl řídit, až se zase někde ztratím.“

Když byl Andy v roce 1944 v Birkenau, přišli mu říct, že na rampu přijela českým vlakem jeho babička. Andy měl známé mezi polskými vězni a vykládacím komandem, zvaným Kanada, kteří mu umožnili, aby jí šel naproti. Chtěl ji ušetřit selekce a informace po selekci, a tak ji doprovodil skoro až na místo.

Babička se ho ptala na komíny. Odpověděl jí, že je to Odvšivovací stanice. Má tam známé. „Kde bych vzala, prosím tebe, vši?“ ptala se babička. „Děti pod patnáct a dospělí nad čtyřicet nebo nad pětačtyřicet se musí odvšivit, ať mají vši, nebo ne. Všichni si musí umýt hlavu.“ Snažil se ji uklidnit. „Takhle to tady normálně chodí. Jako když ryba plave nebo motýl létá, Němci organizujou příjezd a odbavení každého nového transportu co nejrychleji, aby měli místo na rampě další, u obou kolejí.“ Naštěstí jí ušlo hodně z toho, co se na rampě odehrávalo. Lidi byli popletení, nejenom starci. Neslyšela ani dávky z automatu nebo z revolveru. Byla ráda, že se z tlačenice ve vagoně – skoro udušená – ocitla na čerstvém vzduchu. Asi najednou zapomněla, co už o Polsku slyšela. Měli strašnou žízeň a Němci jim slibovali vodu, když budou ukáznění a co nejrychleji udělají, co jim nařídí, a půjdou, kam je pošlou. „Dali, dali, dali. Rychle, rychle, rychle.“ Přivřela oči. Divila se, co tu lítá popela, když už lokomotiva stojí. „Brzy se uvidíme,“ řekl babičce. „Věřím ti, chlapečku,“ odpověděla. „Dej na sebe pozor.“ To mu říkala vždycky. „Ty taky, babičko,“ řekl. Foukal vítr. Babička si držela vlasy. Měla vždycky hezké vlasy, potrpěla si na ně, říkala doma, že vlasy jí pořád připomínají, jak stárne. Teď cupitala drobnými krůčky. Ptala se na rodiče. Řekl jí, že odjeli do jiného lágru. „A co ty, hošíčku?“ Vysvětlil jí, že se tu už v tom naučil chodit. Babička řekla, že je na něho pyšná. Je ráda, že jsou tu spolu. Nechce se jí to líbit. Němci jsou sice elegantní ve svých uniformách, ale jsou to prasata, šeptala mu, pořád ještě popletená. Uhlíři s černýma rukama by jí byli milejší. „Nemusím si dělat starosti, chlapečku?“ Ptala se, kde dostanou zavazadla. Nechala si kufr ve vagoně. Všichni museli nechat všechno ve vagoně, postěžovala si. Měla stařeckou růžovou pleť. Žila skoro čtyřicet let bez muže. Řekl, aby šla, kam jí ukážou, a nedělala nápadnou. A aby se neotáčela a nemávala mu.

Babička rozuměla. Udělala, co jí řekl.

Když přijel hned po válce do Prahy francouzský cirkus, s dvacetiletou akrobatkou na létající hrazdě, se zvířaty a šedesáti cvičenými krysami, nevynechal Alexandr Lebovič jediné z šestnácti představení. Tvrdil, že umělkyně na visuté hrazdě vypadá stejně jako jeho někdejší terezínská slečna. Vystřihl si z novin fotografie, jak leží na letící trapéze, jako štíhlá ryba s rozevlátými vlasy, úsměvem a vytřeštěnýma očima, pod kopulí pruhovaného červeno-bílého stanu. Nikdy s ní nemluvil. Neuměl francouzsky. Chodil na představení s cvičenými krysami. Druh Andyho lásky neměl jméno. Říkal, že trik žít spočívá v tom, aby se člověk nenechal zničit. Nepřítel může být oficír Waffen SS nebo z druhé strany potrhlý rabín, který z hladu sebere, co vidí, chleba, botu, rukavici, takže člověk přijde o poslední sousto a má to za sebou. Co si člověk nedopřeje nebo upře, ačkoli si to může dovolit, o to nakonec přijde. Když si někdo hraje na větší chudinku, než je, může se vsadit, že nakonec bude chudinka. Proč? Protože se doby změnily. Život není žádná studna. Život je expres. Odstředivka. Kdo tomu nevěří, ať se zeptá Dity. Měl za to, že posedlost některých lidí všechno vyhrát nebo ve všem uspět je jen naruby obrácený strach z prohry. Spíš byl ochoten uznat, že osud je většinou silnější než člověk, ale to ještě neznamená, že se někdo smí beztrestně vzdát, než se do něčeho pustí. Kdyby to už měl s něčím srovnat, bylo by to jako letět vzduchem mezi dvěma rozhoupanými trapézami. Musí se včas jedné pustit a té druhé chytit, to obojí v pravou chvíli. Zaváhat znamená prohrát. Už natrvalo. Každá chyba je současně ta první a poslední.

Měl něco, co mělo jen málo lidí. Chvílemi připomínal dítě, chvílemi starce. Dokázal být šťasten, aniž pořád počítal, co mu ještě chybí. Rozhodoval se rychle, i když někdy zbrkle, jako by byl pořád ještě ve válce. Nikdo nevěděl, jak mu je, když byl sám. Ale dovedl dát najevo, když mu bylo dobře. A pokud mu tak dobře nebylo, zalezl si do svého brlohu a nikoho neobtěžoval. Až na to, že i jeho brlohy stály za slovo do pranice.

Co mám společného s Andym, divila se Dita. Všechno a nic? Mohla by s ním žít? Ne, ne, třikrát ne. Usmála se na něj. Neměl o ničem tušení.

Dita se dívala na Andyho, jako by věděla předem, co odpoví. Lehkost, s jakou přijímal Britiny útoky, měla taky několik jmen.

„Nikdo není dokonalý,“ bránil se Andy. „Čeho se bojíš? Noe si taky zapomněl vzít do archy ryby.“

Kromě jiných vlastností Andy rychle zapomínal, co si kdo o něm myslí.

„Koho máš vlastně tak rád, jak se tváříš, Andíčku?“ chtěla vědět Dita. Proč se na to ptala? Skoro zrudla. Zakryla to svým dlouhým úsměvem.

„Kromě tebe? Sebe.“

„A co opravdová láska, jako k té tvé cirkusové pokladní, kterou nikdo z nás neviděl?“

„Dneska mám ženskou a to mi stačí.“

„Jak dlouho si už pleteš žlázy s láskou?“

Hormony, obvykle, byly Brigitina sféra.

„Jak mám vědět, co bude zítra? Ty to snad víš?“

„A co odpovědnost, Andíčku?“

„Co to je, jak to vypadá, dá se to jíst?“

„Rozhodně je zodpovědný jen za to, co je teď. Nechceš přece, abych zodpovídal za něco, co už nebo co ještě není?“

„Co když se mi to nelíbí?“

„Tajemství spočívá v tom se alespoň předvést,“ zubil se Andy. „Někdo ti dá do ruky kladivo a ukáže ti hřebíček a místo, kam patří, a ty jen bouchneš a zatlučeš. To je to hlavní, co musíš udělat.“

„Jak to odhadneš, abys neudělal chybu a nepraštil se do prstu?“

„Jako se odhaduje počasí. Bereš to, jak to přijde. Slunce, vítr, bláto. Zimu, vedro. Občas utečeš, schováš se, nezapomeneš si doma deštník. Není to na tobě od á až do zet. Je to taky na počasí, ne?“

„Jistě,“ prskala Brita. „Když není čím přiložit, v kamnech vyhasne. Díky ti za to, že dáváš ženské do svých malých klecí. Jako bys tím nebyl v kleci sám. Nechápu, Dito,“ hodila očima po Ditě, „kde bereš svou trpělivost. Jak dlouho se hodláte takhle bavit, vy šaškové?“

Andy se snažil zabít na ubruse mouchu. Dovedl se postarat, aby si ho žádná z holek neomotala kolem prstu. Podíval se na Ditu. Nedávno se o ní pan Gottlob vyjádřil Líze, že je Dita jako špatně časovaná bomba. A co? To jsou všichni, myslel si Andy. Z očí se mu dívala pravda, kterou objevil, že někdy člověku stačí, když ho nikdo nebije, není mu zima, neumírá hlady. Taky myslel na to, co má společného s Ditou. Najednou vzhlédl k Britě a zeptal se: „Nechceš se jít napít? Pojď. Stejně vím, že když jsi byla malá, trhala jsi mouchám křídla.“

„Trhala jsem jim nožičky jako ty.“

Pak řekla: „Už nechci pít. Jdou na mě hormonální změny.“

Britu svědily vyrážky na čele. Začala se škrábat. (Jak říkala ráda Isabela Goldblattová: Mýt se, ne škrábat.)

„Rozumíš tomu?“ zeptala se Leboviče. Najednou se na něho usmála, protože věděla, že rozuměl, jako všichni ostatní. Hostina byla v nejlepším.

Pan Gottlob zamrkal. Něco se v něm sbíralo. Nikdo by neměl říkat staré kočce, co jsou to myši a jak s nimi zacházet. Zdřevěněla mu noha. Rozhlédl se a zastavil se pohledem na Ditině tváři, aniž o tom věděla. Srovnal Lízu s Ditou a obě s Bohorodičkou a spol. Cítil, co v Ditě ztratil. Věděl, v čem a co s ní prohrál. Snad jí – pořád ještě – připisuje víc důležitosti (nebo osudovosti), než má, než pro něho může mít? Propojil si náhle její tvář s myšlenkou, ke které ho inspirovala. A usmál se na Davida Hupperta. Pak se vyhnul pohledu na Ditu.

Věděli jedno, co věděl, stejně tak zaplacené krví, jako to zaplatili krví svých nejbližších i oni, že civilizace je tenká slupka, kterou je snadné odškrábat, aby se obnažila drsná povaha země (jak se dala slyšet Dita Saxová), a která nechrání slabší oběti a není dost silným podnětem pro ty, kteří jsou silnější, ale ne dost silní, aby vyplýtvali svou sílu na záchranu slabších. (Jak zase věděl bezpečně on.) Tak se nestali jen obětí nepřítele, nacismu a fašismu v Evropě, ale i obětí lidské slabosti, která vytváří v každé době převratů vzduchoprázdno, v němž tolik jiných zahyne nebo odpadne, aniž je někdo bránil. Jako by snad bylo v zájmu silnějších zaměstnávat smrtící mašinérii, aby se nasytila masem, kostmi a krví jiných. Mezi přírodou a civilizací se slupka, která je od sebe odděluje, ztenčila, prošoupala a opotřebovala. Spravedlivý člověk sám o sobě byl pro pana Gottloba mýtus, který je možný v legendě, povídce a utopii nebo modlitbě, ale ne v životě. I této myšlence věnoval jen zlomek vteřiny. Byl tady na své svatební hostině, ne v nějakém filosofickém semináři s duchovní samoobsluhou. Věděl, že se vrátili k pohanství, v němž ještě nebyl Bůh, aniž tomu tak říkali nebo o tom dokonce věděli, takže nestáli před vnitřním sporem ho odsoudit, jako on odsoudil je, nebo ho zabít, jako on zabil jejich nejbližší, rukama těch, které vytvořil zároveň s nimi. Návod k tomu, z čeho vyšla civilizace člověka našich dnů, jak si myslel pan Gottlob, jim dával více volnosti a snad i víc možností. Nebylo to poprvé, co pana Gottloba napadlo, co to bude, co ještě přinese doba a osud jim všem, ještě v tomto pokolení. Je možná sporné, co je síla, ale nesporné, že přežijí jen silnější, nejsilnější, i když možná nakonec nikdo.

Lev Goldblatt citoval vrchního rabína, talmud, že kdo opustí obec v utrpení, nebude s ní ve chvíli útěchy.

Museli si domyslet, co chtěl básník říci.

Pan Gottlob mu věnoval chápavý i útrpný pohled. Pomohlo mu víno.

Stál vedle své mladé ženy a díval se na Ditu a na Toničku a znovu na Ditu. Přirovnával je v dalším zlomku vteřiny ke všem, které znal z Lublaňské a z Krakovské, a přiblížil se k tomu, co to bylo, co ho přitahovalo k Ditě, Neugebornovi a Lebovičovi, Huppertovi a Líze a Lindě, Kity Borgerové, Dorisce Levitové a Brigitě Mannerheimové. Co to bylo, co je přiblížilo k jejich vlastní podstatě a co z nich dělalo to, co je látka, kterou se pyšní „základní“ nebo „přírodní“ nebo „revoluční“ lidi.

Zvedl skleničku, jako by chtěl všem na něco připít, ale jenom se napil. Bylo v nich něco, co mu bralo slova. Zdálo se mu, že je, jako často, tváří v tvář své nevěstě a jejím přátelům, včetně Dity Saxové, němý. Slyšel něco jiného v tom, co říkali, a oni slyšeli něco jiného v tom, co říkal on.

To byla zodpovědnější, tesknější a hlubší část povahy Maxmiliána Gottloba, ta, která ho přiměla přihlásit se do anglické armády, ačkoli nemusel.

Naštěstí od něho nikdo žádný přípitek ani další řeč už nečekal, a tak to nikdo, ani Munk, doktor Fitz nebo Lev Goldblatt, nepoznal. Cikáni Egona Levita hráli, jedli a pili, občas vše najednou. Někdo varoval Lízu, že žena v domácnosti není nic jiného než elegantní služka. Jistě, a mniši a kočky rádi ryby, smála se Líza. A že Lebovič nevěří v nic než ve svoje tělo. Načež Líza zase vyrukovala s tím, že kočka se žene za myší a tělo za tím, co mu příroda nařizuje. Brita tvrdila, že polovina kluků z Krakovské otevírá pusu při líbání dokořán, jako by to byly dveře do tělocvičny. Muzikanti prodlužovali mezery mezi hudbou, až se pan Gottlob vyjádřil, že jsou to nejdražší přestávky, které kdy platil, a Dita je přirovnávala k dírám v ementálu.

Za dvě hodiny se prvních pár hostí začalo vytrácet. Všichni se líbali. Pan Gottlob si všiml dvakrát, jak Dita Saxová uhnula, když ji někdo chtěl políbit na rty a kromě ruky na rozloučenou nastavovala jen tvář.

Pan Gottlob zazpíval francouzsky písničku Jeana Gabina, co všechno vidí, když se vydá v neděli odpoledne na procházku po Paříži. Muselo to být veselé. Ti, co rozuměli francouzsky, se smáli a tleskali.

Pan Traubman chválil jídlo, chutě i způsoby „mladší generace“. Pojídal pilně vedle své sněhobílé ženy. Pobízela ho: „Nevezmeš si ještě kus sýra, Zoltáne?“ Zoltán Traubman už měl v žaludku sýra na tři měsíce dopředu. Trval na tom, že účetní byli, jsou a zůstanou páteří každé armády a světa. „Obchod je solí života, a kdo to popírá, je barbar. To, co děláte, pane doktore, je nejšlechetnější obchod na světě.“

„Je namístě poděkovat rodičům milé nevěsty,“ řekl pan Gottlob.

Líza se najednou rozplakala. Dita se cítila zahanbena a usmívala se na ni. V malých očích Lízy stály slzy. Měla oči jako prázdné zelené láhve od piva, rozestavěné po stolech. Pan Gottlob ji utěšoval: „Co je, miláčku? No…“

9

Bohorodička přivlekla ze sklepa své velké lodní kufry, s nimiž přijela v červnu 1945 z Anglie. Domem a pokojem s vůní vápencových skal (od prášku na praní) zněly Políčko, pole, Pochod Rudé armády a Ti-pi-tin. One night when the moon was so yellow… Už třetí den tu nebylo k hnutí.

Pan Gottlob neměl ve své garsoniéře gramofon, a tak přinesla Líza desku s Jerichem, Ditin svatební dárek, nazpět. Mezi knihami, šampony a zbytky látek a jídla se mísily věci, které si Brita chystala na cestu.

„Máslo, mlíko, potvrzení,“ ocenila to Dita. „Jak si můžeš pamatovat, kde bydlíš, když se pořád stěhuješ?“

„Mám jeden problém,“ upřela Británie pohled na Ditu. „Ta chybějící dimenze, která říká člověku, kdy žije naplno. Jak se dal slyšet ten černovlásek z kibucu. Jako čtyřmotorový aeroplán, který letí jen na jeden motor.“

„Jo, taková krajinka, kde máš pocit, že už jsi byla, a zároveň ji vůbec neznáš.“ A myslela si: Proč pozoruju lidi, jen abych odhadla, co se s nimi stane? Kvůli potížím, které se teprve vyjeví? Není náhodou Praha jedno z těch míst, které se mohou přihodit člověku za život jen jednou? Je možné, že se Británii nebude stýskat? Nejhorší je být takhle pitomě sentimentální, i když jen pro sebe, jako tichý blázen.

„Možná, že jsem ani nebyla počata na Zemi, ale někde ve hvězdách, jak říkal Hitler,“ povzdechla si Brita. „Jako by Hitler taky nebyl hvězdný prach. Chacha, jen mě umístili v domě pana Julia a Louisy Mannerheimových.“

„Asi sis omylem vytvořila osobnost, která ti už neimponuje – takže je na řadě změna,“ řekla Dita.

„Jo, vykročila jsem do svého vědomého života špatnou nohou. Míjí mě to jako vlak, co jede po druhé koleji. Začala jsem v rytmu, který neladí.“

„Někdy jsou věci na světě docela dobře uspořádané,“ připustila Dita.

„Jak já to jenom odvezu,“ fňukala Brita.

„Jedeš vlakem a lodí. Budeš mít kupé pro sebe. Kolik lidí si tak ještě jezdí?“ vzdychla Tonička.

Bohorodička marně usilovala o to dostat se na dva poslední dny ze tří do postele. Měly přehled, že by to nehrála. Brita sledovala zarudlýma očima v sýrové tváři, jak se její svršky stěsnávají přičiněním Dity a Toničky do kufrů. Dita si při tom broukala Askalonu.

Musí nad mým hrobem na věky vlát…

Pro kočky bylo pakování příležitostí potrhat, co chtěly.

Když konečně napěchovaly do kufrů všechno, začala to Bohorodička vytahovat a rozdávat oběma děvčatům se stejnou náruživostí, jako do této chvíle sledovala, aby se neztratilo ani poutko.

„Takhle prý se vzdávají svých věcí sebevrazi,“ řekla Dita.

„Jak to víš?“ zeptala se Velká Británie.

„Na něco nemusíš ani studovat,“ řekla Dita.

Tonička se tvářila bezradně.

Kromě toho, že nechtěly Britu oškubat, nebyla většina Brigitiných věcí, mírně řečeno, v nejlepším stavu.

„Je tu dneska teplo a útulno jako na Sibiři,“ posteskla si Dita.

Začala házet věci zpátky do kufru, jako když měly polštářovou válku. Tonička ji napodobila.

„No, holky, to mě přímo urážíte. Jedu přece do Anglie.“

Musela bezmocně sledovat, jak se všechno, až na ohřívací gumovou láhev a modré krajkové prádlo, vrací stejnými oblouky do lůna kufru. Nakonec se vzdala. Lehla si na záda. S rukama pod bradou vypadala jako brouk.

Dita si vzala jednu z Munkových knížek. Vepsala na frontispis: „Britě Mannerheimové připisuje z břehů a stepí Maxa Peškov. Člověk – to zní hrdě.“ Praha, červenec, 1947.

Brita řekla: „Víte, holky, někdy se musíme každá ‚to‘, a je skoro lepší dělat to občas než nedělat místo toho nic. Vy víte, že jsem to nikdy neudělala pro peníze.“

Dita zívla: „Podle Balzaca bůh trestá muže, který si chce za peníze koupit, co se může jedině dát nebo dostat.“

„Myslíš chleba?“ zeptala se Tonička vysokým hláskem. Brita usoudila: „Ze všeho nejdůležitější na světě není ani láska, ani pravda, ani peníze. Můžete říct, že to vzkazuju Munkovi. Ale řekněte mu to, až budu za horami.“

„Jistě je víc chtít než potřebovat,“ řekla Dita. „Nebo míň?“ Pak: „Nemůžu s tebou diskutovat. Jistě jsi byla nejchytřejší dítě.“

„Jo, byla jsem jedináček. To ti – na dlouhé lokte – nepomůže.“

Brita se podívala vleže na Toniččino prádlo, které si přinesla, že se sem nastěhuje místo Lízy.

„Ty naše panenko,“ řekla Dita.

Začaly se smát. Dita s dlaní na ústech. Tonička šťastně a Brigita jako medvědice, mručivě, jako by to bylo ještě něco jiného. Mohly si vybavit, jak Brita vypadala v zimě nebo časně na jaře, jako by ji někdo vytáhl z šatníku oblečenou – nemluvě o prádle – už od podzima. Někdy vypadala jako právě vybalená z naftalínu. Srovnávala malé prádlo Toničky se svým. Pořád si ještě nedovedla představit, že by neznámá holka osahávala neznámého kluka, jako se to naopak děje děvčatům v kině, v tlačenici, ve škole, při tanci. V chodbě nebo na schodech. Cestou na toalety.

„Koho tu necháváš za sebou?“ zeptala se Dita věcně.

„Chodila jsem pár týdnů s docela příjemným klukem, kterého jsem odpanila,“ odpověděla Brita. „Chápe mě do té míry, že je mi to proti srsti. Je to asi první, co holku jako já odrazuje. Je to pro mě neklamné znamení, že se moje romance chýlí ke konci.“

„Nemiluj příliš?“ zacitovala si Dita.

„Víš, jak mám asi ráda jít z jednoho do druhého. Je to zápas hormonů se zbytkem mého dobrého vychování. Začne a skončí to vždycky stejně. Až na to, že se ti tělo pořád mění.“

„Jo,“ řekla Dita. „Opotřebujeme se.“

„Od menstruace k menstruaci jako od fabriky k fabrice jdem…“

A zase se smály. Na dně svého smíchu se Dita dotazovala sebe samé, proč se jí existence jeví jako pomalá lavina a čím to je, že co má smysl v přírodě, nemá stejný smysl pro člověka. Ptala se, jako už často: Co mě čeká? Co přijde? Jak si s tím poradím? (Nebo ne.) Cítila v sobě schopnost rozumět, odpustit, zapomenout? Myslela na kočky v domě, na jejich schopnost spát, spát a spát. Probudit se a běhat, zmizet, objevit se znenadání na jiném místě, kde by je nikdo nečekal. A jak to bylo s Británií, která byla celou válku pryč a utekla tomu, čemu její rodiče neunikli.

„To je vážně tvoje teorie?“ chtěla vědět Tonička.

Brita zas zamručela: „Chceš vědět, co je moje teorie? Že nejsme připravené na nic. Jen proto, že to naši rodiče měli těžké a hnusili si víc věcí než obráceně a chtěli mě toho uchránit, nevysvětluje nic. Vzpomínám si, jak mi vštěpovali zásadu: Buď dobrá, čestná, spravedlivá. A tak podobně. Když jsem se právě o to snažila, chytal je málem amok. Stačilo, abych dala kapesné nebo svačinu žebrákovi. Křičeli na mě, jestli snad mám všech pět pohromadě.“

„Proč se jich vzdáváš tak brzo?“ vyzvídala Dita.

„Nemám sílu se vysilovat.“

„Nic víc?“

„Instinkt,“ doplnila Brita. „Stejně je dlouho neudržíš. Buď je to unaví, zklame, nebo potkají někoho lepšího.“ Řekla to, jako by popisovala bublinu. Jako když začátkem léta četla u nějakého Turka, Itala, nebo dokonce Peršana, že žena je ochotna odpustit muži i vraždu z vilnosti, pokud se jí dopustí kvůli ní, ale v žádném případě, že ho omrzela a nestojí o ni. „Někdy prostě neví člověk, co chce,“ podotkla Dita. „Nebo chce, co si nezaslouží. Je to nutné, že si musíš všechno zasloužit?“

Tonička měla nastražené uši, oči – jako zelené skleněné kuličky – na stopkách. Přítomnost Dity ji plnila tichoučkým nadšením, uspokojením nebo oduševněním. Neměla pro to pojmenování.

Británie zavzdychala. To bylo to první, co si nemyslela. Všechno si zasloužit?

„Na začátku asi člověk hledá a nachází s radostí věci, které ho s tím druhým spojují. Na konci vidí jen to, co je rozděluje.“

A potom řekla: „U dobrého kusu poznáš, že je konec, ještě než spadne opona.“

Vyměnily si pohledy. Tolik rizika za kousek dobrodružství? Narodí se snad holka jen proto, aby si měla co pamatovat? Mazlit se s někým, kdo to ani moc nechce? Nebo myslí jen na sebe, jako by tam ani nemusela být? Hladit někoho, koho by ani nemusela? Nebo koho by radši zfackovala nebo čistě jen ignorovala a nic víc? Proč se jí ještě zhoršila pleť? S čím to souviselo? S tím, co jedla, asi sotva.

Znělo to, jako by si Brita chtěla odstěhovat, než odjede, z hlavy svůj pánský harém, který nebyl docela mrtvý a který nemohla vzít s sebou jako kufry. A taky to znělo jako ozvěna toho, co říkala Bohorodička na jaře: „For me too good is too bad.“ Příliš dobré je pro ni příliš špatné. Všichni znají rčení, že méně je někdy více. Muži se vzdávají svých zásad daleko snadněji než holky. Prodávají se za cenu, na kterou by ženská nepřistoupila. Leda v krajní nouzi a nejen kvůli sobě. Ale přiznala taky, že milostné pletky, navzdory všem zklamáním a nežádoucím zkušenostem, ji udržují nad vodou. V očích jí svítilo vždycky něco mezi vzpomínkou a předtuchou. Připustila, že se jí asi líbili muži ještě dřív, než se naučila chodit. Sex pro ni měl tajemství, které ještě nikdo nerozluštil. A erotika byla dynamo, které se nejenom nabíjelo tím, co zároveň spotřebovalo, ale vyvolávalo zároveň větší energii než všechno ostatní dohromady.

„Nebojíš se mít pletky s ženatými?“ ptala se Tonička.

„Čeho bych se při tom měla strachovat? Desatero neříká: Nepožádáš manžela své bližní. Jen manželky,“ odsekla Brita.

Jednou se Tonička ptala Británie, proč nemá v lásce Munka.

„Protože neví, co by nevěděl. A jak se nakonec ukáže, ví o sobě i o těch druhých méně než málo. Nic.“ Tak ať se ho na Munka radši neptá, když nechce slyšet, že ho Británie nemůže ani cítit.

„Je to snílek,“ hájila ho Tonička. „Je na světě sám. Všechny mu zabili.“

„Co tím chceš říct? Nebyl náhodou Hitler taky snílek? Nevysnil si svou tisíciletou říši? Svět bez obřezaných kluků a bez černovlasých holek, bez lidí s čokoládovýma očima?“

Tonička se tvářila uraženě.

„No já vím,“ uznala Brita. „Ale kdo by měl vědět, o čem mluvím, když ne ty, Toničko?“

Měla v očích něco, co vyjadřovala její špatná pleť. Málokdy o tom mluvila takhle otevřeně.

„Neděláš to spíš, aby tě nepředešli?“ zeptala se Dita.

„Slušně vychovaná dívka říká podle rabiho Löwa, že neví, když neví. A odpovídá nejdřív na první a naposled na poslední otázku, na kterou se jí ptají. Co potřebuješ, není rozum, ale štěstí. Vykroutit se můžeš ze všeho. Není to ono. A když se narodíš jako ženská, musíš brát hodně věcí na lehkou váhu. Protože ve vztahu mezi klukama a holkou je víc lží, přetvářky a lstivosti než kdekoli jinde, i kdyby byl každý sám o sobě anděl.“

„Proč?“ chtěla vědět Tonička se svýma očima jako zelené skleněnky. „Dva a dva andělé nejsou čtyři?“

„Znát na to odpověď, dostala bych Nobelovu cenu a nejela bych do Anglie třetí třídou.“

Něco, jak se tvářila, už dokáže vyslovit přesně.

„Ty kufry, co si neberu s sebou, holky, taky prodejte.“

„Víře nepodobné,“ usoudila Dita.

Bohorodička si vzdychla, jako by odháněla Ditin pohled, že taky bude něco ze svých věcí potřebovat. „Za to si koupí Tonička fíkus nebo křečka, viď?“ Supěla, jako by pracovala na silnici.

„Spravedlnost, holky. Kdovíkde žije? Mezi námi, našla bych spíš adresu té dámy, která se představuje pod jménem nespravedlnost. Ale než odjedu, chci vám tedy říct, co mě mrzí ze všeho nejvíc: Aby to dokázal člověk všechno přežít, musí být jako chameleon.“

Průvod na nádraží vyrazil v devět ráno. Dita vypadala nevyspalá. Vysoká, plavé vlasy, vybledlé létem, učesaná na poslední chvíli. Vzala si na sebe to nejlepší. Už třetí den si lámala hlavu dopisem, v němž by D. E. Huppertovi napsala, k čemu v souvislosti s ním dospěla. Šli z Lublaňské 25 přes Washingtonovu ulici kolem hotelu Esplanade a parkem. V čele kráčel pan Goldblatt. Ženy a kuřata se lehce ztrácí, dal se slyšet. A koho mají oběsit, ten se neutopí. Dobré jméno je vždycky víc než pěkná tvářička. Kdyby to někoho zajímalo, mohl by mu sdělit moudrost pěšáků u Piavy: Dove la voglia è pronta, le gambe sono leggere. Kde je vůle, tam jsou lehčí nohy. O dům se starala Doriska Levitová, která se nastěhovala se svou Soničkou k správci, a Alfréd Neugeborn. Spravoval zábradlí, vodovod a okapy do dvora. Na nádraží se shromáždila skoro celá Lublaňská a Krakovská. Pan Traxler zorganizoval spojenou hudbu, kterou řídil Alexandr Lebovič. Natřásal se a vykřikoval, že „hudba nemá co pít“.

„Jistě, muzikanti mají v jednom kuse žízeň,“ prohlásila Dita.

D. E. byl v debatě o židovském antisemitismu. Někde četl, že Hitlera navrhl v první světové válce k vyznamenání železným křížem židovský důstojník Hugo Gutmann.

„Nemohl vědět, že se z něj vyvine masový vrah,“ řekl generální zástupce židovských sirotků, doktor psychologie, psychiatrie a bankéř Emanuel Thieberger.

Pan Gottlob se divil, kolik myšlenek, nebo dokonce vynálezů, pod nimiž se podepsali Židé, bylo zneužito proti nim. „Například cyklon B, dezinfekční prostředek proti hmyzu. Objevy v národním hospodářství. Lékařství. Filosofie.“ Připletl se k tomu Fici Neugeborn.

„Slyšel jsem, že byl Hitler flákač a ulejvák. Portrét mu zlepšil pan Goebbels. A nacistická propagandistická mašina. Vymyli Němcům mozky.“

„Nám možná trochu taky,“ řekl David Egon Huppert.

Generální zástupce židovských sirotků, pan Emanuel Thieberger, se tvářil, že Neugeborn i Huppert jsou, snad napravitelně, válkou poškození, zavrtal se do nich bacil nacistického antisemitismu. Působí na ně zpětně ozvěna nacismu, zvrhlých teorií, fašismu, který zapustil hluboké kořeny? Vyčistí se to časem jako zakalená řeka, otrávená studna, zkažený vzduch?

„Máme trpět nezaslouženými komplexy méněcennosti, jen proto, že to tolik lidí a tak často, opakovalo?“ prohlásil. Pár funkcionářů se na nich statečně přiživovalo.

V koutě čekárny se krčil pan Jakub Steinman, generální poručník mládeže. Měl jediný zub nahoře uprostřed a dole mu jich chybělo alespoň osm a nemluvil, aby nemusel šišlat.

Ostatní dělali náladu. Nádražní zřízenci museli mít za to, že odjíždí vysokoškolská výprava. Ale kufry byly všeho všudy jen dva, třetí, co měla pod postelí, vyhodila Brigita Mannerheimová do smetí.

Přišli lidi z Palestinského a z Vystěhovaleckého úřadu, v čele s Avi Fišerem. Lebovič vykřikoval s hudbou:

Dříve na něj byli hrdí, ale teď zas

o něm tvrdí, že byl bestie…

Munkovi s Goldblattem to připomínalo vlasteneckou českou píseň z dob Rakouska-Uherska Neplač, neplač, milá matko, pomni, že je… a tak dále.

Hořící kštice Herberta Láguse vynikala. Kdo chtěl, mohl vidět, jak se snažil přiblížit k Bohorodičce, což ve skutečnosti znamenalo přiblížit se k Ditě. Munk si neodpustil, že „svět je jen jeden“. Zoltán Traubman se na něj podíval alespoň třikrát, aniž řekl slovo, jako na orákula, který pronáší blbosti. Dita Saxová se vytrvale usmívala.

Konečně přijel vlak. Bohorodička najednou nevěděla, co s rukama. Náhle nezáleželo na tom, co kdo řekne. Křik, píšťala a kouř, slova, to všechno bylo jako neviditelná mez nebo hlas, který nezní ani nemůže utichnout.

První, komu padla Brita kolem krku, byla lavorová hruď Lva Goldblatta. Vtiskla svá mohutná prsa, předmět závisti mladších děvčat, včetně Toničky, a obdivu kluků („třeba by tě to zklamalo“), na hruď Tlustého Munka, kterého nikdy neměla ráda. Vystoupila na špičky a líbala Ditu.

„Je to jen na skok,“ říkala Toničce. „Připravuje se na to už pět let.“

Dívala se po nádraží, jako by válka skončila teprve včera. Jako by jí lidi něčím připomínali mravence, lezoucí po ohroženém těle. Nebo jako by na každého někde za rohem čekala neviditelná nemoc, která někoho, než ho zkosí, sužuje dlouho nebo jen krátce, ale se stejným výsledkem.

Ano i ne.

S rachotem posunovaných vozů je zahalil oblak nasládlého bílého kouře. Dita pozorovala břicho lokomotivy. Vlaky jí připomínaly něco, co bylo, cesty odněkud někam, napomínala se, že vlak za to nemůže, jsou to lidi, kteří ho vypravují na cestu, a Polsko za války bylo jen jedno z nespočetných míst určení. Byl by nesmysl z něčeho obviňovat vlaky. Neměla ráda loučení, protože se loučila tolikrát, a tolikrát s někým, koho už neviděla. A tak se napomínala, že je pitomá, protože už není válka. Musela si to párkrát opakovat, jako by byla natvrdlá. Aby to nikdo nepoznal, mírně se usmívala svým vědoucím – a zároveň nevědoucím – dlouhým a skoro duchem nepřítomným úsměvem. Tonička kašlala. Na vagonech byly nápisy: Praha–Norimberk. Praha–Paříž.

A: Jídelní vůz a Spací vůz.

Zvedali Britu, až se ocitla na schůdkách svého vagonu. Dovnitř šla sama.

Volali na ni. Někteří mlčeli.

Velká Británie už byla v kupé. Vystrkovala hlavu a hruď z okénka. Přivírala oči. Snažila se obsáhnout pohledem všechny a všechno.

Pan Gottlob měl v očích stejný výraz jako Velká Británie. Křičel: „Sejdeme se na Marble Arch. To je moje stanice z války. Nebo na Finchley Road, co vyjíždí podzemka na povrch. Nezapomeňte pozdravovat mého přítele Winstona.“

Odměnila ho salva smíchu, která spolkla, co dodal, že nejlíp se odjíždí, když má člověk něčeho až po krk. Lev Goldblatt opakoval Munkovi: „A dalla pienezza del cuore parla la bocca,“ což znamenalo jen tolik, že pánbu pomáhá těm, co si pomáhají sami. Viděl tváře kolem sebe a tvář a hruď Brity, vtisknutou do rámu okénka kupé. Nechtěl si připomínat, že čím srdce překypuje, nemusí být na rtech. Nato Munk trval na tom, že svět je jen jeden. Snad mizerný, ale… Jen se díval. „Čeho se má člověk držet, je-li všechno tak přechodné a překotné?“ Pozoroval Ditu, její úsměv.

„Sejdeme se u ocasu svatého Václava,“ slibovala Dita. „Nebo u City.“

„Chtějí to zrušit,“ volal Andy. „Bude tam Sovětská kniha.“

Se svou sýrovou tváří a spoustou vyrážek stála Brita u okénka kupé, v němž byla sama. Opřela si teď prsa o rám okna.

„Aby na nás na každou čekal takovýhle mezinárodní rychlík,“ volala Dita.

Lebovič se šklebil: „Praha–Belsen–Praha, přestupovat. Směr Londýn.“

„Pošlu ti krásnou krajkovou podprsenku, Mumie,“ řekla ještě Velká Británie.

„Nezapomeň na mě,“ smála se Dita.

Mužská polovina se culila. Pan Traxler dal znamení Lebovičovi. A hudba, známá z večírků v Lublaňské 25 a Krakovské 24, kde hrál k tanci v tělocvičně, spustila Pochod Radeckého, který by byl dávno zapomenut, nebýt doktora Fitze, Munka a Lva Goldblatta, a pak jejich La Trieste.

Pane leutnant, pane leutnant,

jen mi ho tam daj…

Ten karafiát, ten karafiát…

Zpívali to kdysi v Itálii, kde stáli po kolena ve vodě a brodili se v „krvi nepřítele i své vlastní“. Znali to v českém i v italském znění. Rozléhalo se to nádražím, jako by odjížděla jednotka veteránů.

Bohorodička si držela ruce zkřížené na hrudi. Za okamžik se vlak pohnul. Kufry už byly pevně na svých místech, opatřeny zpáteční adresou Lublaňské 25 a hrabství Shropshire, Parkeville, Madeley, Telford.

„Ahoj, slaďouši,“ volal Lebovič. „Prsa ven!“

„A co ty sloupy?“ ozvala se vedle něj Dita.

„A neříkej Angličanům, že bez lásky to nejde. Nashle, Masíčko…,“ křičel Andy.

„Tváříš se, jako bys vážně věřila, že když se potápěl Titanik, hrál orchestr v první třídě nějakou náboženskou písničku,“ volala Dita. „Usměj se na mě.“ Sama se pořád usmívala.

Kola vagonů se několikrát otočila. Bylo vidět ještě Britinu hruď, uhrovitou tvář, sametové šaty, vypraný bílý límeček. Slyšely zvuk oceli narážející na ocel.

Dita běžela kousek podél vlaku. „Jenom nám z toho ještě neumři,“ volala. Musela zvyšovat hlas. Jako když si Brita na šestnáctce stěžovala, jak je to složité, když se člověk narodí jako holka, a Líza na to namítla, že „ten její se zase musí dvakrát denně holit“. Ozval se dutý zvuk píšťaly.

Bylo to staré nádraží. Změnilo mnohokrát jméno. Od Františka Josefa přes Woodrowa Wilsona a kdovíjaké tabulky tu byly za Adolfa Hitlera, než se to dostalo k Praha hlavní nádraží.

Dita se usmívala. Měla kruhy pod očima. Vítr jí cuchal vlasy. Měla na sobě rozpjatý plášť proti dešti, a jak běžela, zvedl se jí límec. Tonička hlasitě kašlala. Zastavila se u vozíku na zavazadla a položila si čelo na opěradlo. Kola se začala otáčet rychleji.

Sbor z Krakovské, podporován děvčaty a lidmi z představenstva Obce a známými, skandoval: „Brita, Brita, Bri-ta…“

Dita se konečně zastavila. Zastrčila ruce do kapes. Lokomotiva vjela do tunelu. Vlak zmizel. Za minutu byla Brigita Mannerheimová, Andyho masíčko na jedno deštivé odpoledne, známá jako Brita, Bohorodička nebo Velká Británie, pryč, a kdo nevěděl, že tu žila od konce války, nevěděl nic, jako by tu předtím ani nebyla.

Kousek od stánku s novinami se přitočil k Ditě Herbert Lágus. Stačilo mu být v její blízkosti a všechno v něm tálo. Držel se krok od ní. Dvakrát se otočila. Za jejich zády sděloval Lebovič důvěrně panu Steinmanovi, že Linda Huppertová je v nějakém mezinárodním táboře Irgun Zwa Leumi u Košic, kde se učí zacházet s ručními granáty a automatickou puškou.

„Střílet a zabít,“ dodával Andy. „Zamířit, vystřelit a trefit.“ Pak: „Kdo potřebuje třímotorák, aby lítal jen na jednu vrtuli? Vsázím se, že tam dole, mezi pomeranči, bude brzy někomu pořádně horko.“

„Jako by to tam snad bylo někdy jinak,“ podotkl Avi Fišer.

Pak dal Andy k lepšímu, že devětadevadesát procent lidí si myslí, jak jde našincům všechno jako po másle. A co to zbývající procento? Na tom nezáleží, to jsme jen my.

Andy si nesl přes rameno novou tahací harmoniku. Mluvil s panem Steinmanem, jako by spolu pásli husy. „Dal bych krk za to, že jí manžel uteče nejpozději do roka a do dne, pokud nespáchá rovnou vraždu nebo sebevraždu.“

Linda Huppertová nechala ve vitrínce správce vzkaz. Nemusel být grafolog, aby si porovnal únorové udání s linkovaným papírem, vytrženým ze školního sešitu. Psala, že se už nebude dívat na nespravedlnost, volající až do nebe.

„Je to rozdíl od někoho jednu dostat, nebo dát někomu pár facek, ne?“ Tím vyjádřil Andy svou představu o sionismu.

Dita ho obdařila úsměvem, v němž byla ironie, smutek i ten druh moudrosti, v kterou se měnily některé její zkušenosti. Měla tak často na mysli jiný rozdíl, kterému by Andy rozuměl, protože ho trápil jako všechny, co se po válce vrátili. Zapomenout nebo si pamatovat. Kdo bude pouze vzpomínat, zešílí. Kdo bude chtít na všechno zapomenout, nabíhá na bodák. Obojí bylo dobré i špatné. Nemělo smysl o tom mluvit. Kdo by si příliš pamatoval, je vyřízen, a kdo by si nehodlal zapamatovat vůbec nic, jakbysmet. V pozadí toho byla bezmoc těch, kterých se zmocnili kati, i těch, kteří se dívali a mlčeli. Bála se to spojovat – i v duchu – s velkými slovy. Volalo to po nich a bránila se tomu. Věděla, v čem je to špatné. Poradit jim v tom nikdo nemohl, a oni sami to neuměli, tak co? Zbývalo jen hodit to za hlavu. Bylo to takové soukromé smetiště odpadků, někde za zády, za hlavou, ve tmě, jíž se podobala každá soukromá i veřejná nebo poloveřejná minulost. A tak to zabalila do svého obvyklého úsměvu, kterému stejně nikdo nerozuměl, a někdy ani ona ne. Alespoň to, co přijde, se může napájet fantazií. Zaplaťpánbu alespoň za to. Naštěstí se svět valí dál, krásná pozemská kulička, která každému nabízí něco ze svého červivého a prohnilého a současně chutného rajského ovoce.

Andy Lebovič se měl potkat s Neugebornem na obědě v hostinci U První světové války. Předtím chodili do boxerské hospody U Třiceti šesti spravedlivých.

„To mi připomíná, jak cestovali pan Rosenblat s panem Rosenkrantzem vlakem,“ řekla Dita Herbertovi. „Když opouštěli jídelní vůz, postěžoval si pan Rosenblat, že za tak nekřesťanské ceny by je měl Bůh potrestat. Už je potrestal, řekl pan Rosenkrantz, a vytáhl z kapsy čajovou lžičku.“

„Moje rodina nevěří v budoucnost v Evropě,“ řekl Herbert. „Po všech zkušenostech, které jsme udělali, Dito. Obě velké války začaly tady. Myslíme si, že když něco zase vypukne, bude to ze všeho nejdřív tady. Stojí nám za to vsadit si na El Salvador.“

Uhlazoval si vlasy, ačkoli je měl učesané. Jakmile mohl mluvit o něčem, co se dalo postihnout slovy, vyjadřoval se docela srozumitelně. Dita se usmála:

„Lidi, které pouští do města, protože umí zacházet s hřebínkem na vlasy?“

Dita cítila vzrušení Herberta Láguse. Vysoký, ryšavý, s hustými vlnitými vlasy. Nemusela se vedle něj stydět.

„‚Líbíte se mi, Krysaři,‘“ citovala Dita. „‚Jistě vás milovalo mnoho žen.‘ Měl bys mi odpovědět: ‚Nevím, snad, nepamatuji se.‘ Nebo něco v tom smyslu.“

Herbert poznamenal: „Brita na tom bude rozhodně lepší, než kdyby seděla na místě jako pecka.“ Cítil rozpaky v blízkosti Dity.

Dita cítila jeho dech. Věděla, co se chtěl zeptat. Předešla ho: „Myslíš si to opravdu, Herberte, nebo se ptáš na mou adresu i sebe?“

Díval se jí do očí.

„Říká se, že bohaté holky jsou praktické, Herberte.“

A pak: „Nevím, jestli odhaduješ správně mé síly, Herberte. Každému to nejezdí jako Bohorodičce.“ Usmívala se. Tvářil se jako kdysi Neugeborn, jako by byl v stavu jít pro ni do války, stavět dům, kolébat děti. Od někoho chce holka všechno, od někoho nic. Proč? Stejně tak je to obráceně. „Jak bych asi hledala svou lokálku nazpět, Herberte?“ Nakonec řekla: „Třeba mě ani nemáš tak rád, jak si namlouváš. Začínám si myslet, že v souvislosti se mnou si lidi hodně namlouvají.“ Neřekla, že některý druh, některé věci. Většinou jiný druh jiné, neodpovídající nebo nežádoucí věci. Ze sladkého to dělá hořké, ze zapomenutého připomenuté. Není to tak, jak říkala Isabela, že hezká tvářička je nepřítel nevinnosti. Nebo že kluk začíná žít, když se narodí, holka, když se provdá. (Neměla by škrtnout písmeno „v“?) Ty časy, smála se v duchu, asi vzala voda.

„Chci s tebou zůstat ve styku.“

„Kdy jedeš?“

„Příští středu.“

„Jak vidím, neztrácíš ani minutu.“

„Nemělo by to smysl.“

„Jistě si najdeš příjemnou společnost.“

„Jakmile mi dáš vědět, pošlu ti lístek na loď nebo letenku.“

„Není tu hezky, Herberte?“

„Jak jsi na tom se španělštinou, Dito?“

„Ještě jsem nezačala. Dělám angličtinu. A ty?“

„Lámu to.“

Pak řekla: „Je tolik mýtů, Herberte. Jako mýty o bezpečných a nebezpečných světadílech. Mýty o tom, že se to nejhorší změní v něco lepšího jen proto, že to chceš. A to lepší v nejlepší. Mýty o tom, kde začne příští válka nebo kde nebude. Kde můžeš nebo nemůžeš mít svobodu. Kde si můžeš nebo nemůžeš vybrat. Zrovna jsem četla, že Matu Hari zastřelili ranou z milosti, skrz ucho. Prý byla nevinná, až na to, že to byla dobře placená kurva tří zemí. Jsem z toho zmatená. Sváděla všecko na své extravagantní chutě.“ Zase se usmála.

„Není to snad pravda, že v Evropě došlo k největším rasistickým jatkám, jaké kdo vůbec pamatuje?“

„Je to pravda. Ale nestalo se to právě pro souhrn všech těch mýtů? Nebo s jejich vydatným přispěním?“

Herbert šel vedle ní a mlčel. Dita ještě pokračovala: „Mýtus o židovské všemocnosti na jedné straně a o židovské bezmoci na druhé. V jednom mýtu jsou Židé slabší než vši a asi stejně tak čistí. Podle druhého se titíž lidé snaží uchvátit celý svět. Týž člověk je na jedné straně nejslabší z nejslabších a na druhé dokáže přežít neuvěřitelné. Ale ze všech mýtů mě nejvíc znervózňuje mýtus o židovské solidaritě. Jeden národ, jediný osud. Nebo židovský osud v židovských rukou. Nutkání vandrovat z místa na místo. Jak říká pan Steinman, nemáme zdaleka tolik moci, jak si to myslí naši nepřátelé a jak by si to přáli naši přátelé. Je to podobné mýtům o Němcích. Buď jsou všemohoucí, nebo jsou ďáblové. Víš, Herberte, já jenom toužím po době, kdy se budou hodnotit a vážit lidi podle svých lidských kvalit, ne podle sto nebo tisíciletých předsudků. Nebo do jaké škatulky je někdo zařadil, ještě než se narodili. Kdybych v to nevěřila, asi bych tu vedle tebe už nestála. A vím, že kdybys v to ani ty nevěřil, nehnal by ses až do El Salvadoru. Takže si asi nakonec rozumíme alespoň v něčem, Herberte.“

Ale to nebylo, co chtěl Herbert Lágus slyšet. Ptal se v duchu, kdo jsou opravdoví přátelé Dity a co pro ně znamenala. Co znamenali pro ni. Jak, s kým chtěla žít. Kde. Čí písni chtěla dát svůj hlas? Kdo byl dost dobrý, aby s ním sdílela cestu? Mohl se dovtípit, že David Egon Huppert to nebyl. Měl rád její úsměv, její tvář, její způsoby, vtipy, které dělala, jak si utahovala ze starších představitelů Obce, když shledala, že jejich záměry nejsou tak zcela nezištné, třebaže ne rovnou neřestné. Snad byla schopná dát lidem vedle sebe pocit, že věci jsou lepší, než by mohly být. Obdivoval ji a zároveň mu jí bylo pro něco líto. Stačil záblesk, úsměv, svraštění čela, pohled. Vnímal její odvahu i nedostatek kuráže. Sílu a slabost. Nezávislost a nedostatek nezávislosti. Tušil její nejtajnější otázky. Přijímala to, s čím se nesmířila? Stačilo jí k tomu, aby se cítila svobodná, volit si mezi možnostmi, i když jen sama pro sebe, jako ještě někde v Birkenau na selekci, palcem vlevo, doprava, a víc už nic? To bylo pro ni všechno?

Usmála se. Nebyla si jista, že Herbert pozná, co mu chtěla říct. Dával přednost barvosleposti, na svou i na její adresu? Viděl v ní někoho jiného, než byla? Nebo než čím by byla pro něho?

„Jen si představ, Herberte, že lidi jezdí přes hranice a nepotřebují už ani falešný pas, jen dobrou švadlenu nebo prvotřídního krejčího.“

„Proč jsi proti tomu, odjet?“

„Ještě jsem se nerozhodla.“

„To vidím.“

„Je mi podezřelé, když všichni odjíždějí.“

„Jistě víš proč.“

„Vím i nevím, Herberte.“

„Vsadil bych se, že víš.“

„Kdybych byla kůň a uměla mluvit, poradila bych ti, abys vsadil na jinou kobylku.“

„Doufám, že nevěříš, jako Munk, že by to byl konec idealismu?“

Dita se usmála.

„Chtěl bych, abys se mnou počítala.“

„Díky, Herberte. To zní povzbudivě. Ale neříkej mi, že zacházím se svým životem jak s mrtvě narozeným děckem jenom proto, že se nechci ukvapit.“

Utopila to v úsměvu. Nechtěla, aby to znělo příkře. Obrušovala hrany div ne každému slovu, myslela si.

Herbert Lágus se zarazil. Viděla, že se v něm význam některých slov ztrácel a v jiných nabýval nebo se posouval. Nacházel v nich něco jiného, než co do nich vkládala. Najednou věděla, že se rozhodla správně, i když v jeho očích možná vypadala nerozhodná, alespoň pokud šlo o něj. Prodloužila svůj úsměv. Napadlo ji, že před sebou viděl modrý záliv, moře slunce a údolí a vrchy, zalité stříbrnou mlhou. Snad se viděl v duchu vedle ní, s rukou kolem krku. Nebyla by pro něj nejlepší žena. Nic, co by udělal, by ji nemohlo uspokojit. Ne proto, že by to nebylo dobré. Protože ona by v tom nebyla dobrá. Svět El Salvadoru? Neřekla, že by se bála místa, kde člověk nikoho nemá a musí začínat znovu.

Opouštěli dvoranu nádraží. Prodavač párků vyvolával a nabízel své zboží s čerstvými rohlíky. Někdo chtěl dvojitou porci hořčice. Vyšli na ulici. V pátek se dal na šestnáctce Herbert Lágus slyšet, že co se stalo jednou, může se stát i podruhé a potřetí, i když ne nutně jim, a taky se to co nejpravděpodobněji stane. Tady, myslela si, se alespoň už všechno stalo. K čemu je dobré odcházet, chceme-li se vrátit? Krysař.

„Jaké máš kufry?“

„Jako Brita.“

„Bude už někde u Dvora Králové. Ale to si možná pletu. Zeměpis nebyl nikdy mou nejsilnější stránkou. Mám k smrti ráda trávu. A když se rozhoduju, co je lepší, prohraje to kaktus.“

„Je krásně.“

„Už dlouho nebylo tak krásné léto.“

„Je to už moje druhé hezké léto. Ne. Třetí.“

Otřel si z čela kapičky potu. Usmála se zase. Všichni se snažili dívat se někam dál než jen „zítra“. Nebylo to nic špatného. Ztrácelo se v tom jen to, co mohl vychutnat člověk tady a teď. Věděla, že nemá Herbertovi co dát, kromě jediné věci. Jak dlouho by to živilo jeho sebevědomí? Nemohla mu dost dobře říci, že by se s ním cítila jako se svým mladším bratrem. Tak se to přece v posteli nenosí, tolik by měli vědět oba. A tak se na něj pořád usmívala. Bylo trochu pod mrakem. Oblaky prosvítalo namodralé světlo, tmavší mraky byly tmavomodré. Střídaly se světlo a tma, docela nahoře, ve věžích a zahradách z oblaků.

„Není to směšné, Herberte, že lidi jako ty a já ještě vždycky najdeme příležitost, jak použít kufry bez ohledu na to, jak dlouho dělaly ve sklepě společnost myším?“

Dovedla si představit, jaké dopisy si vymění, než skončí léto. Rozhodla se jít za Lebovičem a Neugebornem na pivo. Kdovíkde, proboha, byl D. E.? Aby měl někdo někoho rád, jak věřila Brita, musí mít rád sebe. Asi to samo nestačí. Dát? Dostat? Vracet? Napadlo někdy Davida Egona Hupperta, čím je to pro holku jiné? Když je holka pěkná, je to jen to hezké, co kluci chtějí? Tak co?

Rozloučila se s Herbertem podáním ruky, pozdvižením koutků úst a pohozením vlasů. Nenechala se pro jistotu ani políbit na tvář.

Dívala se na tmavomodré mraky nad Prahou. Bylo to krásné, trochu tajemné.

Zpáteční cestou do Lublaňské se stavila v Josefovské. Zaslechla v duchu, co jí řekla domovnice hned po válce: „Tak vy jste se vrátila, Dito. No, to nevadí.“ Tohle už má za sebou. Maminka si u ní schovala na začátku války pár ručníků a utěrek. Ten den jela elektrikou a nastoupili tři kluci z anglické brigády. Jeden člověk se na ni podíval a povídá: „To jste se už taky nemohla dočkat, až se tihle černovlasí vrátí?“

A když šla první večer v Domově děvčat Lublaňskou, po druhé straně ulice a z hospody v jednapadesátce se trousili hosté, jeden z nich si před ní uplivl, jako by se jí štítil. (Nebo jako si lidé uplivují pro pověry před jeptiškami?) Kdovíco by zaslechla, kdyby nebyla tak krásně skandinávsky plavá?

Tonička dostala nazpět po válce od sousedů stříbrnou sběračku, maminka měla dvě. Toničce stačila jedna, měla to místo špendlíku do vlasů, o kterém věděla, že si ho maminka u těch lidí taky schovala. Nestála o to. Měla maminku v té stříbrné sběračce. Nikdy by s ní nenabírala polévku. Kdo potřebuje věci?

Myslela na muže, který si před ní uplivl. Náhoda? Snad? Třikrát? Proč ne? Někdy se zdálo některým lidem skoro divné, že je nespálili v německých pecích a jámách do posledního, neudělali ze všech kostku mýdla, korzet nebo síťovou houpačku do ponorek, jak psali v novinách. Jako by je tím podvedli. Jak říká Bohorodička nebo Bohužel i bohudík, kdo bydlí ve skleněném domě, nemá házet kamením. Jak to udělat, aby byla strůjcem svého štěstí, jak si představuje Herbert Lágus? V některých synagogách ustájili Němci koně. Po válce museli chudáci koně do deště, i když to asi nebyl jediný důvod, proč některé svatyně přetrvaly válku. Měli by tam dát tabulky: Židovská náboženská obec vděčně děkuje koňům. Ve Vídni vypálily jednotky Waffen SS skoro všechny synagogy, někdy i s těmi, co se právě uvnitř modlili. Andy Lebovič neměl rád, když se ho v hospodě v jednapadesátce ptali: „Ty ještě žiješ?“

Z bývalé prádelny si udělala podnikavá domovnice byt. Ve snu Ditu nenapadlo, že by se měla kvůli ní stěhovat. Vybavila si natažené záclony, krajky a ubrusy, do nichž se někdy balila, jako do šatů, v jakých chodí herečky.

Byl slunečný den. Namodralé a černou i světlou barvou prostoupené mraky odehnal vítr. Vchod do bývalé prádelny Josefa Saxe a Věry Saxové byl zazděný. Zdálo se, že stejně zazděný je i školní rok, který měla za sebou jejich dcera ve Škole užitých umění a jejich sen o krásném bílém domě a o životě, který by to umožnil. Cena, kterou zaplatili, aby jejich dcera mohla plout po bezpečné, i když hluboké vodě? Nepojedu nikam, říkala si Dita Saxová. Proč bych jezdila? Co bych tam našla?

Na Staroměstském náměstí u polorozbořené radnice, kterou po Pražském povstání v květnu 1945 nechali jen s odklizenými troskami jako memento, místo aby ji znovu postavili, se zastavila u dlažby a desky se jmény dvaceti sedmi popravených českých pánů po porážce na Bílé hoře, ten osmadvacátý spáchal ve vězení sebevraždu. Pokud viděla jejich obrázky, vypadali na nich div ne normálně, jako by klidně čekali, až jim useknou hlavu. Ve skutečnosti je sedm měsíců mučili a před popravou jim usekali prsty a vytrhali jazyky, aby si ti ostatní rozmysleli něco podnikat proti rakouskému domu. Připomenulo jí to plynové komory, jimiž obohatili lidstvo němečtí nacisté. Statistiky taky div nepředkládaly jen suchá fakta, čísla, čísla mezi pěti a šesti nebo šesti a sedmi miliony zavražděných, jako by se v tom ztratilo, co si prožil každý z nich, než se udusil, z čeho se už nikdo nevykřičel, nechtělo se jí myslet na krev těhotných žen, na hrůzu dětí, na ukousané prsty a nosy a vypíchané oči, na to, že každý z nich někdo byl, jak lezli jeden přes druhého, aby se vyškrábali ke stropu, kam se plyn dostal až naposled, ale kam se mohli dostat jen tak, že po sobě šlapali, ve tmě, v zoufalé předsmrtné křeči. Mohla si představit děti dole. Tatínka. Maminku. Byli dole? Nahoře? Měla skoro taky radši jen lépe nebo snadněji stravitelné statistiky, pokud se na to v její paměti dostalo. Měla to v hlavě na přeskáčku.

Pokud šlo o české pány, vystavili Rakušané dvanáct useknutých hlav blízko Mostecké věže na Karlově mostě, kam za chvíli půjde Kaprovou ulicí kolem knihkupectví. Němci se spolehli na vítr, který rozehnal popel obětí jejich masové vraždy do všech stran větrné růžice. Nechtěli odstrašit, stačilo jim vyvraždit. Nechtělo se jí myslet na temnější a krutější stránky lidské povahy. Vyčetla, že Rakušani se vyrovnali se svými českými protivníky v nejdelším dni po nejkratší noci za jarní rovnodennosti jednadvacátého června. Tak jako chodila, skoro nevšímavě, po pražské dlažbě v těchto místech, budou se časem lidi stejně nevšímavě stavět k tomu, co se stalo ne tak dávno, ale přece už jen včera.

Je to tak dobře? Špatně? Není asi první, kdo váží, kolik toho má dovolit paměti, kolik zapomnění.

Šla dál, směrem k nábřeží.

Neřekla Herbertu Lágusovi, že možná je o cizích a vzdálených a krásných zemích lépe snít.

Koho už neposiluje sebeodlehlejší naděje?

Vltava dýchala létem. Bylo to nejkrásnější jaro a léto, jaké zatím pamatovala. Ale byla tak pověrčivá, že už když si to říkala, napomínala se v duchu, že to snad ani nemůže déle trvat.

Vybavovala si šlágry z Lublaňské. Bylo opravdu hezké jaro a léto. Věděla proč. Stromy ještě nebyly unavené. Listy si držely barvu. Pohlédla na řeku. Divoké kačeny čeřily proud. Odvracely se od jezu, kde přepadala voda průhlednou zelení v bílé pěně, odnášená proudem. Nemá smysl někam jezdit. Zastavila se. Opřela se o pouliční lampu. Pak si sedla na lavičku a začala psát dopis.

Milý D. E. Myslím, že Tě mám pořád ještě ráda. Trvalo mi dlouho, než jsem pochopila, že když se chce se mnou někdo vyspat, neznamená to ještě, že si mě chce vzít a že se na něj proto nemusím zlobit. A právě jsem rozluštila další tajemství, že ne každý, kdo vyhledává mou společnost, mě chce vzít do postele. Což nemusí být taková ztráta pro něj jako pro mě. Ale bráním si připustit, že to, co byl můj nejkrásnější hřích, by se mohlo změnit v zklamání, ponížení nebo obojí.

Chtěla bych toho udělat hodně. A ptám se, kde se ve mně bere strach, že se to nějak zamotá a všecko přijde k čertu a budu nakonec pradlenou. Ostatní je dobré. Mám plány a pár lidí, kteří mi mohou a chtějí pomoci. Ale cítím se, jako by někde uprostřed ve mně byla díra, kterou to všechno proletí k ďáblu. A že se snad nakonec ani nedokážu postarat o sebe a nikdo se nepostará o mě.

V noci se mi o Tobě zdálo. Už potřetí za týden. Přišla mi od Tebe tlustá obálka. (Na známce byl zelený jelen, o jakém se mi zdálo už jednou. Mám strach, že když se mi zdá o známce s jelenem, budu dlouho čekat na Tvou odpověď, pokud se vůbec dočkám.) Rozvazovala jsem provázek a rozlepovala pořád další vrstvu papíru a nemohla jsem se dostat dovnitř, abych si přečetla, co mi píšeš. Nevím, proč je mi pořád trochu trapné psát milostné dopisy. Asi jsem si nevzala příklad z Balzaca ani ze Stendhala. Vím, jako Andy (i když Lebovič pro Tebe není vzorem muže), že lásku, ten druh, kterého jsem schopna a který potřebuju, můžeš splatiti zase jen láskou. Máš ze všeho nejradši silné lidi, kteří se nelitují.

Doufám, že budu jednoho dne dost silná. Nechci žít na kolenou. Nebo žebrat. Pořád se přesvědčuju, že to nejlepší na mě teprve čeká. (Snažím se o tom přesvědčit i ty druhé.) Mám v sobě představu světa, kde nikdo neodjíždí. Představu naděje, která se nerozpadne jako domeček z karet, do kousků iluzí, než se z iluzí vyklube lež. Nějakou trvalou inspiraci. Není to jen pokoj s bílými kamny, knihy, okna s bílými záclonami. Koupací plášť, který voní po jablkách, čisté vodě a Tobě. Plno světla. A první láska, která na Tebe čeká. Vidíš tedy, že moje hvězdy jsou ke mně velkorysé. A že vedle tučných nocí jsou hladové noci.

Už taky vím, že čím méně Ti říkám, tím ochotněji posloucháš. A že čím blíž bych Tě chtěla mít, tím víc se mi vzdaluješ. Byla bych jako muž stejná? Snažil by ses mě rozesmát, kdybych před Tebou plakala? Víš, že nepláču.

Máš už jistě vybalené kufry. Jsi jako ledová kra, D. E. O ostatních lidech mi stačí vědět jen trochu, abych si mohla domyslet zbytek, s Tebou, přestože už vím tolik, znám jen málo. Máš ze mne strach? Slyšela jsem, že muži se bojí žen. Můžu si domyslet, proč, čeho se bojí? Nejhorší ze všech předsudků je, že každý má, co si zaslouží. A druhý, že vždycky někde někdo ví proč. Nakonec mi nedává pokoj otázka: Jak to, že se člověk dokázal tisíckrát loučit a po tisící a prvé ho to položí na lopatky?

Doufám, že si žiješ dobře a rychle. Každý den přináší, co musí přinést. Nutím se to přijmout, aniž bych o tom tolik uvažovala. Jak říkal rabín z Prahy XII, kam chodila moje maminka: Život je záhada a poezie, a co člověk potřebuje pro starou melodii, je nové obecenstvo. Buď jsem bezohledná sama, nebo těžce snáším bezohlednost druhých. Citlivost by měla být nejdůležitější na světě. Schopnost někomu naslouchat, alespoň chvíli. Tak se mnou mluv.

Dita

Vypadala hezká, ve slunci časného léta, mladá a svěží. Zkažená a zároveň nezkažená. Nikdo by neměl chodit přes mrtvoly, myslela si. Ani přes vlastní mrtvolu. Usmívala se v duchu. Vstala.

Věděla, že to není všechno, co chtěla napsat, a roztrhala papír a házela útržky do vody.

Rackové byli jako život. Plachtili vzduchem, kroužili výš a výše, zastavovali se ve vzduchu a spouštěli se najednou dolů. Myšlenka, která v ní byla nejhlouběji a proti které neměla obranu, ji neopouštěla. Stála tu dlouho a pozorovala řeku.

IV

Neodsuzuj nikoho a nic nepovažuj za nemožné, protože každý má svou příležitost a vše se může stát.

— Vrchní rabín v Praze, v únoru 1948

Nechtějte na všechno odpověď.

— Z inzerátu Odvšivovací stanice ve Věstníku ŽNO

Mám pořád pár triumfů v rukou, některé v rukávě. Karty jsou stále rozložené, a co není dnes, může být zítra. Buďte tedy klidní, všechno je, jak má být. Nedělejte si žádné starosti.

— Z dopisu dívky z Lublaňské 25

1

O devět měsíců později poslala Dita Saxová ze Švýcarska svůj první dopis. Přiložila pohlednici tří rozeklaných vrcholků Wetterhornu s ledovcem, s ledem na stráních s holými ostřími na špicích. Dovedla si představit, jak si vystaví Lev Goldblatt psaní za sklem kredence v kuchyni. Dopis adresovala Munkovi.

Docela Vás slyším, jak říkáte: Nejnevěrnější ženská, i tomu, co sama chce. Jistě se ptáte, proč jsem odešla. Čím jsem tu déle, tím víc kladů vidím doma. A doma, jak říká pan Goldblatt, je každý pes jako lev. Je tady spousta lidí, kteří se mnou nemají nic společného, a skoro ještě víc těch, s kterými nechci mít sama co dělat. Je důležité mít tu peníze. A musí se vědět, kdo je z jaké rodiny.

Hypotéka na dům, kde bydlím, se tu dává na sto let. Můj bože, to je desetkrát deset let, stokrát rok. Někdo tu počítá na sto let dopředu. Na to, kde budou bydlet jejich děti, které se teprve narodí. Nikomu nezáleží tolik na tom, co bude teď, teď hned, jako mně. Moje teď musí připadat směšné lidem, kteří mají nervy uzavírat půjčky na sto let dopředu. Ale kdybych si měla odpovědět na to, jestli jim závidím a vyměnila jejich nemovitosti a důvěru v budoucnost za svoje teď, neváhala bych ani minutu. Je asi pravda, co říkají Italové, že člověk, který se stěhuje, mění jen hvězdy nad hlavou, ne svou povahu. Ale úplně to taky nesedí, trochu je každý člověk jinde také jiný. Zároveň říkají, že když je barák pod střechou, přichází smrt. Tak s tím si nemusím dělat zatím starosti. Nido fatto, gazza morta. (To je pro pana Goldblatta.) A do třetice říkají, že jen co je nové, je hezké. A že je lepší spadnout z okna než ze střechy. A každá aféra, jak zase říká Brita, musí jednou skončit.

Nedělejte si starosti, nemám ani cihlu. V pondělí jsem potkala člověka, který má nějaké polsko-americké spojení. Povedlo se mu utéct za války z Německa do Švýcar, jen aby ho Švýcaři vrátili zase nazpět. Odmítali přijímat uprchlíky, tvrdili, že „loď (záchranný člun) už je plná“. Měli, chudinky, i čokoládu na příděl. A museli si přivydělávat válečnými dodávkami pro Německo a Itálii, protože byly tak silné a blízko, a pro Japonsko, ačkoli to tak nebezpečně blízko nebylo. Ale zase tu teď zato nemají děti, které v životě neviděly čokoládový bonbon, nejedly banán nebo nebyly v loutkovém divadle. Nechali ho zaplatit si dopravu, takže ani nevěděl, že ho vrací gestapu. Měl za to, že jede na práci.

Je konec půstu. Přibrala jsem dvě a půl kila, bohužel ne ve tváři, ale na protější straně. Chodím na dlouhé procházky, do divadla, jím podle jídelníčku. Sedím u stolu podle předpisu a oblékám se dle poslední módy. Znemožňuju se s oblibou Andyho anekdotou o panu Novákovi, který se chlubí, že schovává pana Baumana ve sklepě. Jak to, ještě tři roky po válce? Ještě to neví, vysvětluje pan Novák.

Je konec idealismu. Když se probudím a vidím, že nenastává konec světa, zůstanu v posteli a do oběda se to většinou vybere. Emigranti jsou jako panny v tanečních. Musí se s nimi zacházet v rukavičkách. Člověk si musí namlouvat, že se právě podruhé narodil. To, co zná, hodit za hlavu. Naštěstí to beru lehce. Největší chybu dělají lidi, kteří ochotně rozhlašují, čím byli nebo co měli, protože to stejně nic nezmění na tom, jak s nimi budou zacházet. Není to rozhodně jen na škodu. Jen nevím, nakolik je mi to dobré. Nikoho nedráždím, protože nic nemám. Držím se. Měli byste ze mě radost. Už vím, jak se o sebe postarat. Každá stará zkušenost se ve skutečnosti hodí.

Kdekomu říkám, aby žil pro chvilku, která je, ale sama se tím tak doslova neřídím.

Švýcaři jsou fádní, neuspokojení, bez fantazie. Jsou slušní, vytrvalí, i v tom, že tvrdě sedí na židovském zlatě, na tom, které si sem pro jistotu poslali Němci, naštěstí už z roztavených zubů v úhledných zlatých cihlách, i na tom, které si sem poslali důvěřiví našinci, pro jistotu na číslo, ne na jméno, aby si je kromě nich nikdo nemohl vyzvednout. Švýcaři dřou jako mezci a škudlí, na čem sedí. S každým pětníkem běží do banky. Odtud (a odjinud) bohatství této krásné, ale nespokojené země. V oběhu jsou ještě peníze z roku 1870 a platí. Emigranti zde měli a mají strašně těžký život. Je tu horší být cizincem než kdovíkde Židem. Není odvolání ani morální opory. Ostatně, když přijde Švýcar do jiného kantonu, je stejně cizí. Ale jestli se Vám to zdá nespravedlivé, máte asi pravdu. Každá všeobecnost má krátké nohy.

Neměla tušení, že ve chvíli, kdy psala dopis, posílal jí Munk svůj list z Prahy. Psal, že ji postrádá, a přál jí všechno nejlepší k devatenáctým narozeninám. A že se o ni trochu bojí, aniž by věděl dobře proč, protože má současně důvěru, jakou může mít člověk v někoho, kdo je už dospělý. Uváděl, že její život mu připomíná člověka, který rozdělává oheň, ale nechce začít třískami. Psal o důstojnosti života a že nemůže věřit, že by se svět, jaký znali, rozpustil jako mlha. Napsal, že se bojí, že už nic nebude, čím to bylo, než přišel Hitler. Je to osud našich dětí, co nám leží na srdci ze všeho nejvíc, psal. Svět nemůže být tak velký, abychom se jeden druhému ztratili.

Před Ditou běžela za oknem bílá plocha údolí až k horám. Nepopsala, jak se zachoval pan Zoltán Traubman na rakousko-českém pomezí, když se stal se svou ženou doprovodem pro podvyživené židovské děti. V Českých Velenicích zjistil, že mu nedošla zavazadla, ztratil nervy a šeptal: „Já to přece věděl…,“ a šel, aby se oběsil na záchodě. Nepsala, že byl včas odříznut a pokračoval v nejlepší náladě v cestě.

Na švýcarské straně se švýcarský lékař v karanténě rozčiloval, jak jsou židovské děti neukázněné. Bránily se injekcím, nechtěly se sprchovat, než je pustili do Basileje. Doktor křičel: „Jestli nepřestanou vyvádět, vraťte se s nimi do Prahy a my si vezmeme německé děti.“ Mezitím se jedno dítě ptalo německého chlapečka: „War dein Vater bei der Gestapo?“ „Jawohl.“ A už mělo pár facek.

V Basileji je vítali jako ztracené příbuzné. Ujal se jí reportér místních židovských novin. Měla na sobě cestovní kostým z šedého flanelu, šifonovou blůzu. Ptal se, jsou-li ještě Rusové na Pražském hradě. Vyšel o ní článek, tři tisíce slov. „Jste hezká,“ říkal jí reportér. „Modré oči, plavé vlasy. Slovanský typ. Skoro Švédka.“ Nevyvracela mu, že slovanský typ je spíš bruneta. Kladla ve svých odpovědích důraz na budoucnost, jako by chránila svoje teď. Myslela na maminku, která říkala, že jen blázni o sobě říkají všechno. Normální člověk jen, co je nutné. Ale maminka taky říkala, že člověk je jako strom. Má viditelnou sílu, svěžest, jako kmen, větve, listy. A neviditelnou sílu, kořeny.

Pověděla mu, jak divné bylo procházet po roce 1945 kolem synagogy v Jeruzalémě, kterou za války nacisti nezbořili a jež byla prázdná, bez lidí, jako zhaslá lampa. Zdálo se jí, že stačí přeskočit hranici, aby se člověk vrátil v čase nějakým způsobem na sto let. Může si snadno představit, jak se žilo v Rakousku-Uhersku.

Zmínil se, že má oči, jako když vane vítr, padá sníh. Řekla mu, že jenom kočka má devět životů. Člověk se musí spokojit s jedním. Svěřila se mu s vidinou „zelených jezer“ a cestou „odněkud někam“. Zajímalo ho, dají-li se vykoupit předměty ze zrušených synagog, jako se dají, jak se ukazuje, vykupovat z některých zemí i lidi. Co je nejdůležitější pro vás? Umět se rozhodnout. Najít rovnováhu. Krásu. Cítit smysl věcí. Vidět a slyšet co nejvíc. Řekla, že by ráda věřila, když ne hned v Boha, tak ve slušnost, v tom smyslu, jak jsou na tom všichni lidi stejně. Věřit, že zítra bude lepší než včera, včetně jí samé. Přála by si dožít se vysokého věku, vynahradit si všechno, co se dá vynahradit, nejzazšího stáří, skoro ještě rychleji než rychle, aby jí to neušlo. Nebo naopak, vůbec s tím nespěchat. Věříte, že se dožijete osmdesáti osmi? Sto dvaceti, řekla. Kde berete pořád svou dobrou náladu? Jistě jste se dobře narodila.

Louky byly bujné a svěží a barvy trávy, květin nesrovnatelné. Zlaté včely, třpytivé vážky. Vlhká tráva až po kolena, v loukách žáby. Hory. Její fotografie, s vypůjčeným úsměvem dívky v hotelu Astoria-Novák, vyšla současně s článkem.

Reportér se jí ptal: „Byla jste v koncentračním táboře?“

„Ve třech,“ odpověděla.

„Jak jste byla stará?“

„Mezi čtrnácti a sedmnácti.“

„Jak byste svůj pobyt, s prominutím za to slovo, popsala?“

„Představte si zlo jako tmu, dobro jako světlo. Jste tři roky ve tmě a hledáte světlo, každou štěrbinu světla. Je zřetelné, kdekoli je. To byl pro mě lágr. Většinou byla tma, ale kde jsou lidi, jsou paprsky světla, i mezi těmi s nejhorší uniformou, sadisty, surovci. Fanatiky. Muži SS. Mají jména, šarže, víte o nich. Obáváte se jich nebo méně, protože pro vás znamenají světlo. Maria. Johannes Günter, Treschsler. Oto Freund, Gerd Schmidt.“

„Mohla byste uvést poměr, ne zrovna snad statistiku?“

„Devět z desíti, devadesát devět ze sta byli tma. Ten jeden výjimka, světlo nebo paprsek světla.“

„Ano.“

„Ano,“ souhlasila.

„Bili vás?“

„Všechny bili. Ponižovali a nakonec zabíjeli. Zabili místo mě někoho jiného.“

„Myslíte, že je teď nenávidíte?“

„Co myslíte vy?“

„Dovedla byste jim odpustit?“

„Každému, kdo si to zaslouží. Kdo toho, co se dělo, lituje. Kdo je schopen se zamyslet a kát. S nenávistí bych asi těžko žila. Nebo hůř. Ráda bych žila ráda.“

„Promiňte, věříte v Boha?“

„Ano i ne, někde mezi. Někdy, různě. Ještě jsem nenašla přesnější odpověď.“

„Kdybyste měla možnost mluvit s Bohem, jak byste mu to zdůvodnila?“

„Viděl, jak Němci pálili židovská batolata zaživa, v podlouhlých osmimetrových jámách, už s vyuzenou hlínou, na dřevěných polenech a polévaných benzinem, protože by jich nešlo natlačit dva tisíce na výšku do plynové komory a Němci chtěli být rozumní, mít všechno propočítáno, neplýtvat cyklonem B, otravným plynem. A nemohli už použít jejich znečištěné peřinky a oblečky a chtěli využít i tuk těch děťátek, aby stékal do plamenů a podporoval oheň.“

„Takže nevěříte?“

„Nevím, abych řekla pravdu. Snad byste se mě měl zeptat, jestli někdy pochybuju. Nebo se mi ještě chce anebo proč se mi vždycky nechce.“

„Chodíte do synagogy?“

„Občas, na velké svátky, pomodlit se za maminku a za tatínka, za příbuzné a známé. Dokud ještě žili, chodili jsme spolu, všichni tři.“

„Jste sama?“

„Většinou.“

„Cítíte se osamělá?“

„Ne v téhle chvilce.“

„Těšila jste se do Švýcarska?“

„Napište, že ano. Ano.“

„Bojíte se zklamání?“

„Jak to myslíte?“

„Jak se tážu.“

„Mám v srdci bílá místa.“

„Mohla byste mi to vysvětlit blíž?“

„Jsem jako ponorná řeka. Jiná nahoře na hladině a odlišná vespod. Je to neviditelné. Čím blíže dnu, s víry a spodními proudy. Ještě potřebujete něco vědět?“

Zrosily se jí oči? Neměla už chuť nebo sílu odpovídat? Snažila se usmát. Svou osvědčenou masku. Něco jí radilo, aby byla opatrná pro všechny případy.

Přemýšlel, jaká to byla bílá místa?

„Je něco, nač jsem se zapomněl zeptat?“

„Ne, když napíšete, že zlo je tma a dobro světlo, třebaže pouhá štěrbina.“

„Musíte mít ráda světlo,“ řekl.

„To už není otázka, viďte.“

Cítila, jak je jí reportér blízko a současně daleko. Byla by jiná, narodit se jako Švýcarka, prožít válku v bezpečí, mít vládu, která se snaží nerozházet si Německo, vracet uprchlíky s výmluvou, že loď už je plná? To pominulo. Loď měla ještě místo, i pro ni. Povedlo se jí usmívat se. Pochopil, že už se jí nechce odpovídat, ačkoli se ptal dobře, jak se jí zdálo.

„Je dneska hezky,“ řekla.

„Počasí se často neočekávaně mění,“ podotkl.

„Ano,“ souhlasila.

„Ano,“ opakoval.

„Měla jste příjemnou cestu?“

„Ano, ano.“

Ještě se jí zeptal, které vlastnosti u lidí oceňuje. Nebylo jí to příjemné. Byla už unavená, ale ještě mu chtěla odpovědět, aby to měla za sebou.

„Čest. Pokoru. Ta je výsledkem koncentračních táborů u hodně lidí, kteří přežili. Nikoho nepodceňovat ani nepřeceňovat. Jak hlásal tatínek jednoho mého kamaráda. Poctivost. Střídmost. Neočekávat víc, než si i podle svého zasloužíme. Ale nechcete ode mě nové Desatero přikázání, doufám. Schopnost rozpoznat rozdíl mezi nadějí a iluzí. Vkus. Neztrácet víru.“

„Ráda se dobře oblékáte?“ prohlížel si ji, ale ne okatě, aby ji snad neurazil. Vycítil, že toho už řekla dost, snad dokonce víc, než chtěla.

„Šaty jsou důležité. Zakryjí ledacos, co nejste nebo nemáte. A zvýší vám, někdy, sebevědomí,“ řekla.

„Jste moudrá.“

„Pochybuju.“

„Na čem si ráda pochutnáváte?“

„Hrách, čočku, kroupy nebo rýži, trochu masa, ovoce.“

„Mlsáte?“

„Jak to myslíte?“

„Máme čokoládu s nejlepší pověstí.“

„Určitě.“

„Co nemáte ráda? – poslední otázka.“

„Hřbitovy nebo nemocnice, ale abyste mi rozuměl, nezaměňuju to za mrtvé nebo nemocné, anebo alespoň nechci, protože vím, že by to nebylo správné.“

„Děkuji.“

„Prosím,“ řekla, aby nemusela říkat, že není zač. Bude si muset zvyknout? Uvažovala, co snad měla říct lépe. Tma, zlo, dobro, světlo? Vytrysklo to z ní, jako když Andy Lebovič přirovnával nepřipravenost židovského obyvatelstva k rybám, které byly vrženy do nezvyklých hloubek, kde ani neviděly, zatímco se rodily a vyrůstaly blízko hladině. Vody, kde hynuli, osleplí, nemocní. Nepřipraveni k tomu, co je čekalo a čemu většina nemohla uvěřit, dokud k tomu nedošlo. Pro Švýcary to musela být španělská vesnice.

Davide, vím, že jsi vyrovnaný, se vzpomínkami, s výhledy, máš v sobě kompas, který mi chybí. Víš, odkud a kam jdeš, a jdeš. Hledám marně v sobě pravdu o sobě? Měla bych ve svém věku už vědět, co vím, nevím a nebudu asi nikdy vědět, jako nikdo? Měla bych si v osmnácti, skoro devatenácti vědět rady sama se sebou? Nejsem tak složitá. Má duše je jednoduchá, ano, ne, světlo, tma. Šero. Zlo, dobro. Soumraky a svítání. Chtěla bych vytrhnout ze své duše, jako babička v Golčově Jeníkově, plevel z pole, prázdnotu, marnost, oboje plné tajemství, které asi znají děvčata v mém věku nebo s mou zkušeností. Nabít se energií, magnetismem, který mají holky v Lublaňské 25, nahradit to rouhavé nadějí, minulé okovy svobodou. Pro co se člověk rodí? Má pro každého jeho existence skrytá tajemství? Jak jsi na tom ty? Hledám to svaté v životě, zdroje energie, která nepřichází jen z jídla, a bojím se, že nenacházím. Kdo to pro mě zrušil? Svět je krásný. Život je dobrý. Odkud se tedy ve mně bere trvalý zmatek? Promiň, že hledám odpověď na mé tápání i v tobě, radši bych to řešila s tebou, jak dobře víš. Ale ve vztahu ke mně jsi jako člověk, který naslouchá, ale neslyší. Přitom v tobě není podvojnost, na kterou churavím. Napomínám se, abych uznala, že život všech, nebo většiny lidí, se podobá leknínu, s kořeny v bahně a špíně, než se objeví na hladině ušlechtilý květ. Jsem snad zlá? Možná hloupá, nepoužitelná.

Chtěla bych žít dobře a čistě. Už končím, neboj se, a promiň. Chvílemi se topím, ale naštěstí umím plavat a mám snad sílu doplavat ke břehu. Nanejvýš se utopím.

Vím, jak je špatné být někomu břímě. Chybíš mi, jako doktor Fitz. Munk.

Strašně ráda bych napsala to úžasné „tvoje Dita“. A malé pošťouchnutí, bez datumu. Asi, přece jen nejsem tak poťouchlá. Přemýšlím, co to znamená vyhrávat nebo prohrávat.

Dívala se, jak se nad horami lomí paprsky. Bylo to krásné, tajemné, blízko. Munkovi by se takový rudý západ jistě zamlouval. Stejně jako světlé svítání. Dostávala hlad i chuť si něco sníst. Není na tom tak zoufale. Ví a má co si dát na talíř. A má hezké, vkusné talíře a koflíčky.

Chvílemi si připadala jako člověk, který se opírá zády o zrcadlo, a když se dívá dopředu, je obrácen čelem i dozadu a vidí podvojně, dopředu i nazpět. Nebo ho tak vidí lidi, kteří ho znají nebo náhodou míjí? Jsou to vlastně dva lidi. Jeden skutečný a jeden jen odraz, představa stejného člověka. Dívala se hlavně dopředu. Ano, ne?

Napadlo ji, co asi znamená stín, stíny. Světlo a stín, šero a stíny. Stíny. Na jedné ze stěn jejího pokoje nebyl ani obrázek. Počká si na světlo a stín. Je v hloubi duše skromná. Moc toho od života nechce? Určitě nechce být sama. Ale opravdu a vždycky to nechce?

Brita si nelámala hlavu s tím, co kluci a muži hlavně chtějí od holek. Svěžest, mládí a zdraví, naději, jinými slovy výhled. Nakonec postel, Andy Lebovič třeba podlahu, hlavně tělo a místo. Snadné tělo. Líza to věděla. A věděla, proč je pro holku lepší si pospíšit. Tonička, dokud byla ještě na světě a tuberkulóza se nezdála natolik smrtelná, chtěla mít ochránce, kavalíra, být milována i obdivována, živena a neúnavně chráněna. Lámala si hlavu kvalitami svého tělíčka. Nebyla si jista a nepřečetla si v pohledech kluků, že to je to hlavní u ní, co je odrazuje.

Dita si vzpomínala, s jakou dětskou pýchou jí ukazovala Tonička svou první dražší, samozřejmě vypolštářovanou černou podprsenku s hedvábnými košíčky. Odhalila si hruď jako kurva v nevěstinci. Svá nepatrná prsíčka. Nevinnost sama. Brita byla nejzkušenější, jednou se ptala kluka, jestli to, co chtěl, si přejí a žádají i ostatní. Všichni, odpověděla Británie. Co jim ochotně a dychtivě poskytovala, si přáli všichni.

Vracely se jí staré otázky: Co je štěstí? O jejím bratříčkovi nebo sestře, méně štěstí, smůle nebo neštěstí.

Co je to život?

Co řekla jednou na pokoji Líza, že si nechce připadat po válce jako vítěz, který prohrál? Je možné, aby minulost byla čistá? Líza vzpomínala na maminku, která ji varovala, aby si dala pozor na špatné kamarády. Na lidi, kteří lžou.

Co to je síla okamžiku? Líza tvrdila, že má přehřátý motor. Co tím chtěla říct?

Kde se ve mně bere bezútěšnost?

Odpojil ji od své duše? Což předcházelo nebo způsobilo odpojení od jeho a jejího těla? (Hlavně mého, myslela si.) Byla to dvojznačná myšlenka.

Byla sama. Venku poprchávalo, tak drobně, že skoro neslyšela kapky, padající na okenní rám. Brita tvrdila, že člověk se nenarodil, aby byl sám. Její nejvýraznější signál, jak zahnat osamělost, bylo roztáhnout nohy. Škoda, že to není pro všechny tak jednoznačné, řekla si pro sebe Dita. Zvykla si na osamělost, i uprostřed kamarádek a společnosti, jako byla schůzka s černovláskem ze země s velkými začátečními písmeny, výraz nového židovského náboženství, na mostě mezi tradicí a přítomností a zítřky, které budou mluvit hebrejsky. Přemýšlela o nejrůznějších pomyslných mostech, které si buduje člověk v mysli, jako třeba most mezi touhou a budoucností nebo most od iluzí k rozčarování, kterému se říká smysl pro skutečnost, stát oběma nohama na zemi a podobně. Pro ni to nebyl snad ani most, spíš věž, ale jiná než ta babylonská, a snad ani věž, ale notorický kůl v plotě. Smrsklo se jí to vždycky na otázku, jak má žít, aby byla šťastná.

Mohlo by ji utěšit, že nikdo ještě nedefinoval, co je štěstí, ani chytrý Řek Sokrates. Rozhodně by k tomu asi nepřispěla. Škoda, že to nemá s přístupem do společnosti tak jednoduché, jako Velká Británie. Nebo, na druhém stupni, Líza. Rozuměla si s dětskou a zároveň už dospělejší než dospělou Toničkou Blauovou.

Jak mám žít, abych byla šťastná?

Neměla už nejvyšší čas začít?

Život. Štěstí. Povaha. Okolnosti.

Neměla chuť podívat se na sebe do zrcadla, které koupila. Rozpršelo se. Svět pláče. Nemusí stát v bahně na apelu, má střechu nad hlavou, je dobře oblečena, nemusí si hlídat dřeváky, aby se jí neutopily v blátě, a nešla do komína. Nakonec se podívala. Musela uznat, že nevypadá nejhůř. Nechá si zítra trochu přistřihnout vlasy. S barvou nehne.

Čekala, až místo přepršky začne bíle a modře sněžit.

Brita soudila, že v Anglii a v Americe vycházejí knihy o tělesných vztazích, které je lepší nečíst. Jsou plné předsudků nebo nesmyslů.

„Dá se snad věřit, že muži se radši množí a ženy chtějí lásku? To bych musela vypadat jinak, chtít něco jiného, než chci, a vůbec. Nebo blbost, že si může holka umluvit panty a líp než muži se orientuje podle mapy.“

„Třeba jsou to humoristické knihy,“ řekla Dita.

„To bych ještě uznala, ale míní to smrtelně vážně. Matou holky, které hledají lásku jako já nebo si chtějí zachránit vztahy, které jsou v troskách. Nebo se tváří jako inženýři mostů, že sestrojit nebo postavit anebo opravit se dá všechno.“

„Měla by ses polepšit,“ řekla Líza. „To se ví, že dá.“

„Jsem už maximálně vylepšená. A víš proč? Nechci se polepšit nebo změnit. Chci mít štěstí. Potkávat ty správné kluky a vědět, jak se k nim chovat,“ řekla Británie. „Správně to zúročit.“

Dodala: „Copak je na to recept, jak si najít správného partnera? Jak přimět holky, aby chtěly totéž, co a jak chtějí muži? Jak z chvilkového udělat věčné? Je to chemie. Štěstí. Náhoda a osud.“

Měla štěstí, vzrušovaly ji i mužské kalhoty, zvláště u poklopce, boty, kravaty, košile. Věděla, že chvilkové nemůže zůstat trvalé, a asi by to ani nechtěla.

„Svatá pravda,“ řekla Líza.

„Svatá prostota,“ opravila ji Dita. „Nadělil nám to ďábel.“

V zimě 1942 dostala Dita v Terezíně žloutenku, trvalo to skoro rok. Nesměla jíst ani to málo, co dostávali, hladověla k snídani, obědu, večeři a na svačiny dopoledne i odpoledne. Takže na to moc ráda nevzpomínala, ačkoli se to, jako ostatně všechno další, dalo dost těžko zapomenout. Potom onemocněla běžnou terezínskou nemocí, encefalitidou. V září 1943 ji doktor na bloku podezíral, jestli nemá zánět mozkových blan, ale stačil jen shledat, že naštěstí ne, a vyřešilo se to jejím odjezdem dvacátého osmého září z Terezína do Auschwitz-Birkenau. Tam se židovské nemoci řešily rychle, v plynových komorách. Německá medicína se jmenovala cyklon B. Připomínalo jí to doktora Fitze v Lublaňské 25, který se ze začátku styděl na děvčata div ne sáhnout. Jednou měl strach, aby se boulička v prsou neukázala jako nádor rakoviny, a hnětl ji opatrně, než to dobře dopadlo.

Chtěla, ale neřekla, že tělo je nekončící komplikace.

Svaly, kosti, vnitřnosti.

„A za to dostávají doktoři peníze?“ chtěla vědět Líza.

„Píšou to většinou doktoři manželé,“ informovala je Británie.

Ve skutečnosti přelouskala ještě v Anglii, co se jí dostalo pod ruku. Znaly už její omšelou pravdičku, pokud šlo o sebemenší příležitost k tělesnému opojení, když ne my – kdo, když ne teď – kdy?

„To zase taková novinka není,“ podotkla Dita. Načež Británie dodala: „Nechci, aby moje tělo bylo permanentní svatokrádež. Abych se šidila místo odměny. A musela si namlouvat opak.“

„Tyhle složité věty, abych jim nerozuměla, si překládáš z nebo do angličtiny,“ otázala se Líza.

Baterie se tím, jak to vyznělo, vybila.

„Tělo,“ neodpustila si Brita, „je někdy studená koupel.“

Viděla kluky jako šálek kávy nebo čaje. Každý je jiný a všichni stejní. Nakonec byl každý v něčem nebo k něčemu dobrý. Její chuťové buňky byly téměř nenasytné. Rozhodně ji nenudily. Byla kdykoli připravena na neobyčejné a zároveň smířena, že to bude jako většinou. Za každou změnu vděčna, pár vteřin. Tělo má zvláštní paměť usoudila. Výběrovou, kterou stejně vystřídá zapomnění. Člověk si musí nepřetržitě fandit. A sledovat, bohužel, dodávala v duchu současně s výrazem bohudík.

V duchu psala dopis D. E. Huppertovi.

Mám přemýšlivé zastávky. Chvílemi rychlík, jinak lokálka, jakou se jezdí podél Sázavy. Místní pacifik. A v hlavě zmatek, jako peřeje na řece. Chybí mi sebevědomí, vůle nebo úsilí, energie, dávka štěstí? Kázeň? Zásluhy? Vytrvalost? Co vytýkám nebo dlužím své povaze? Co mi přisoudily sudičky? Mít v mozku místo živé vody jed? Vidět místo naděje marnost? Mám bezcitné vnímání? Co mi utíká? V čem jsem barvoslepá? Čím mě krmila maminka? Co bych dala za čistící prášek na mysl, jako na bílé prádlo? Jdu po rovině a bojím se propasti nebo příkopů? Je to nedostatkem pohybu? Špatnou stravou? Něčím, co se u mě ještě nevyvinulo? Co mám dělat? Co to chce? Mám hlavu jako hladinu se spodním proudem. S víry ve tmě. Čím se ustavičně šálím? Patřím snad do jiné doby, odlišné civilizace? Co mě už skoro ani nepřekvapuje? Hroužím se uprostřed dne do ospalosti. Vím snad jen, co bylo, a neodvažuji se ani hádat, co bude?

Je život běh na dlouhou vzdálenost anebo naopak? Jisté, jak pro koho, kde a kdy. Nevadí mi být figurkou lokálního významu, brát školu jako nedělní jezdec vyjížďku starým autem? Nikam se necpu. To není tak špatné. Horší je, že mi to nevadí. Míjí mě spousta věcí, jako by nebyly. Snad mi rozumíš. Máš za sebou už pár semestrů moudrosti, práva, pravidel. Co se nosí.

Představuju si věci, které tě ani ve snu nenapadnou, stejně jako třeba Alexandra Leboviče. Potřebuju víc sebedůvěry. Třídím, k čemu se vracet. Vzpomínky jsou ošidné. Asi jako moře. Jak říká můj básník, který natáhl bačkory v sotva čtyřiadvaceti a sledoval krok za krokem, jak se k němu blíží ta s kosou: Hrob jedné vlny druhé je zelenou kolébkou.

Je ubývající sebedůvěra židovský úděl? Byly doby, kdy si ani Češi zrovna přespříliš nevěřili. Nevědí dodnes, odkud se vlastně vzali. Z Asie jako my? Uhadují jen, jestli přišli severní, nebo jižní cestou. Vyhnali Němce, jako předtím Němci vyhnali Kelty. A všichni se zdárně smíchali. A nikdo nikomu nic nezapomněl.

Žít sama znamená podobat se ptáku, který umře daleko od hnízda, v němž se narodil, a nikomu neukápne ani slzička.

Vidíš, že mám myšlenky, z nichž uniká smysl. Brita se občas ptala, proč si nepíšu lodní deník. Ohlížela se po tradičních chlebodárcích. To mně pořád ještě nesedí. Jsem asi vyšinutá.

Británie platila sama sebou a nic nenamítala. Neměla ráda, co se nehýbá. Muzea. Kostry a kostnice, jako ta v Kutné Hoře. Vytkla mi, že mám vrtochy. Mámila ze mě příběh, který má začátek, prostředek a konec, jasný záměr a poučení.

Mám spoustu nezodpovězených otázek. Jsem s nimi sama. A nemám koště, kterým bych si je vymetla z hlavy. Líza si včera dělala bříškem prstu kolečko na čele a měla na mysli moji maličkost.

Cítila, že je s ní něco špatně. Kdy se jí zdálo jasné, jak má žít? Co má dělat?

Záviděla Britě, co jí stačí k životu. Choutky, jejichž splnění ji drželo nad vodou. Kousek cizího masa za dotek sliznice. Nechtěla vidět kluky jako jedovaté hady a aby ji někdo pokládal za jedovatou houbu.

Davide, pokračovala v duchu v psaní, jehož začátek už zapomněla. Mám právo si vylívat srdce? Asi se nechci svěřovat jen sobě. Závidím ti, že máš zevnitř život jako příslib. Ne past. Líza si jednou stěžovala, že úspěch si přivlastní všichni, selhání je jen na ní.

Munk má za to, že můj život je hozená rukavice. Nevede se mi tak špatně. Jsem vadná. Každá pomoc i rada mě uráží. Neber to osobně. Musím si osvojit pocit sounáležitosti. Zařazenosti. Solidarity. A vyrovnat a zodpovědět si mou hlavní otázku: Jak mám žít? Co mám dělat? Před očima měla výrazy ty a já. Já a ty. My dva. Co mohou vědět společně jen oba.

Rodí se člověk jako tulák, aby byl sám? Co mu dávají sudičky? Je možné být šťastna, je-li jen sama? Člověk se narodil, aby žil ve dvou. Ne sám. Kdysi jim Munk na pokoji vyprávěl obsah hry starého řeckého autora, který neměl rád Sokrata. Pokládal ho za bohapustého žvanila, který jen obtěžuje náhodné chodce otázkami, jako co je štěstí. Proč si neodpověděl sám, když si dělal reklamu nejmoudřejšího pod hvězdami? Napsal na něj satiru, zvanou, snad si dobře vzpomínala, Oblak. Jak se původně člověk narodil jako kulička. Žena a muž dohromady. Valili se a skákali, směšně. Až je bozi rozdělili, bůhví proč, asi si začali vzájemně překážet a rušit se. A tak se oddělili, muž a žena, a učili se znovu chodit, ne skákat, pohybovat se, jak se pohybují lidi, ne se valit jako koule.

Byla to jen hra, ale kus pravdy na tom mohl být. Munk je také poučil, že člověk se kdysi nemnožil tak romanticky, jak si to představují dneska. Asi měl jen jeden otvor, kterým jedl a zbavoval se snědeného, a zahrnulo to množení, kterému říkají v Lublaňské a Krakovské láska. Milování. Žijí v romantické zemi, kde i z blízkosti dokáží u Sázavy udělat dálku, z potoků a rybníčků moře a oceány, z pramic plachetnice a podobně, hezky a do nekonečna. V Čechách se Munkovi žilo dobře, navzdory válečné lhostejnosti obyvatelstva, s výjimkou atentátu na Heydricha, což pokládal za hrdinský čin, rovný vítězným bitvám s desítkami tisíců německých zajatců. Jako mládenec rovněž jezdil ke skaliskům, rozdělujícím břehy Sázavy, ke klidné Berounce hned za Prahou a sytil se tím českým, co možná nemá jinde obdoby, nebo jen přibližně. Co ho drží v Čechách? Spanilost krajiny by asi nestačila. Češi jsou míšenci. Mají něco z Keltů, Němců a berou si židovské ženy a je to asi jejich smíšená krev, která ho tu stejně jako jeho krev drží, ačkoli opovrhuje německým myšlením o čistotě rasy a krve. Prošli si dějinným očistcem, podobně jako Židé, třebaže s větším výsledným štěstím. Postrádal svoji Soničku, která by, nebýt vyhlazovací praxe Němců, mohla přežít v Anglii nebo se štěstím. Zrazoval se, aby ji viděl v každém z děvčat. Bránil se něčemu, čemu se nedalo ubránit.

Vycítily, že je dobrý člověk, to stačilo. Nedokázaly věřit v jeho politické výhledy, připadaly jim nepravděpodobné, třebaže možné.

Munk. Pan Goldblatt. Isabela Goldblattová. Smíšená společnost.

A tak jsem v duchu často na břehu Sázavy a sním, jako se tam sní, a není to konec stezky, s útulnou chatou a peřejemi po dně, s tichými skalami, vydechujícími noci a svítáním, jak to umí jen němé kameny. A vyčítám si to. Vím, že je to směšné, třebaže příjemné a hezké. Jsme asi všichni, v něčem, zajatci dětství a bezelstných roků, během nichž je skoro všechno ještě pravděpodobné.

Snad bych měla být cyničtější, otrlejší, necitlivější. Co myslíš, Davide? Jak se to míchá a vaří v tobě?

Proč je můj život hlavně hlavolam?

Snad vím, odkud jdu, ale ne kam.

Co bych asi říkala, kdybych znala svou budoucnost? Chci a nechci. Ani nemám odvahu. Nebo se ji bojím mít?

Hledám definice. Spravedlnosti, lásky, statečnosti. Bohužel je nenacházím. Je to asi všechno jen případ od případu. Náš život. Můj život. Čím jsem prošla, procházím a asi ještě projdu, aniž bych věděla kde a jak a hlavně kam. Je vědět na jedné úrovni jako neznat?

Moje otázky nejsou výkřik, spíš šepot v temnotě, i v nejjasnějším dni. Naděje nebo výhledy a vzpomínky?

Byla bych radši s tebou. V hotelu v posteli, vybavovat se, jen tak, než přijde čas k večeři.

Nechci být sama. Narodila jsem se spíš k družnosti, do dvojice, jako družka. Mít děti. Společný život. Někde, kdekoli.

Vzpomínala si na některé písničky od Sázavy, včetně té jedné, jejíž zpěvák si přál na březích Sázavy umírat, aby s nimi byl propojen do věčnosti. Jedné věci si v těch romantických zpěvech všimla. Byly to písně mužů. Děvčata tam neměla jména. Mohla zastupovat jedna druhou, jako společnice osamělého, roztouženého muže. Její oblíbená, Až ztichnou bílé skály, byla z toho rodu. Niagara. Řeka hučí. Ve všech šlo o dívenku, děvčátko, jako by ta děvčata byla od narození už napořád bezejmenná. Ani muži neměli jména, ale to byli ti, kteří ta děvčátka, dívenky vyzývali. Byly ženy a dívky pro tuhle romantickou část země méněcenné? Byly ženy jen nástroje, zastupitelné jedna druhou, jakoukoli? Čekalo se od nich jen to jediné? Nejdřív se naučit líbat a pak rozevřít. Žádné trvalé závazky. Žádná splněná očekávání.

To ubíralo romantice raného mládí. Do toho se nenarodila? Kolik z očekávaného vztahu je jen přelud, který, jako v písni, nelze obejmout? Zároveň vydávaly ty písně ozvěnu romantické družnosti, vyzařovaly lásku a touhu, třebaže většinou i marnost. Ozvěny dětství, které se asi liší od zralosti důvěrou.

Chtěla bych něčemu, někomu bezmezně věřit, svěřovala se v duchu Davidu Egonu Huppertovi. Nemít strach, že můj druh dřív nebo později odejde, zmizí. Zradí, dodávala pro sebe. Selže. Nesplní. Vystačí se okamžikem, který už byl, vyšuměl, jako by snad nikdy nebyl? K tomu odsuzuje člověka tělo? Nohy, prsa?

Mám před sebou zasněžené lesy, vysoké hory, dálky a výšky a hloubky. Co tu chybí, je láska, ale ne nespravedlivá, nevyslyšená, nechybějící. Jen jednostranná. Zákeřná, už ne tak závratná, neuvěřitelná.

Jsem plna stesku, Davide Egone, promiň.

Pamatuješ si tu starou? V dáli, tam za těmi horami v dáli, tam kdesi za těmi lesy v dáli, chci ti svou lásku dát.

Byl to přejednoduchý vzkaz, myslela si. Posílala ho do noční tmy, jako píseň. Jistě nebyl D. E. sám. Ačkoli by to vydržel i tak.

Nebude umírat, a na věky spát u řeky dětství.

Věděla v hloubi duše, že takhle by na Davida Egona Hupperta nesměla. Na sebe ano. Ano. Jsem směšná povaha, řekla si v duchu. Třeba je následek táborů i dvojakost, s kterou si nevíme rady.

Myslela na to, co jí po debatě na jedné ze zábav na Židovské obci v Maiselově ulici, ve třetím patře radnice, odpověděl Fici Neugeborn. Ví, že nikdo z těch, které nezabili, protože zabíjeli zrovna jiné a naštěstí neměli čas zabít všechny, ačkoli se mohli přetrhnout, jestli by dokázal odpustit lidem, kteří zajistili chod koncentračních táborů, rozsetých po Německu – říši a v okupovaných zemích, dlouho se nerozmýšlel.

„Snad bych dovedl odpustit člověku, který tam řádil a alespoň teď toho lituje a dokázal by se kát. Ještě jsem neviděl jediného.“

„Máš asi pravdu, já taky ne,“ řekla Dita.

Dostalo se to k otázce odpovědnosti. Fici stejně jako Andy uznával, že každý jsme odpovědný i za své myšlenky i za své činy. Hlavně činy. Otázka viny je vždycky zjednodušena na ano, ne. Vinen, nevinen, nebo jen částečně vinen.

O to zaníceněji oceňovali Němce, kteří se dokázali chovat k vězňům slušně a riskovali ve Třetí říši život.

Oba teprve čekali na svého prvního Němce, který by litoval, tiše nebo nahlas, anebo němě, komu kdy v lágru ublížil.

Vzpomněla si, jak na ni čekal před barákem Fici, když přijela z hotelu Astoria-Novák. Vmetla mu do tváře, že mu nic nedluží, a byla to pravda. Nazítří se svým rýpáním neskončil.

„Jak ses vyspala?“ chtěl vědět bez určení místa a času.

„Vleže,“ oplatila mu odpovědí.

Na fotografii měla bílou blůzu s vyšívanými květinami a listy, bílé na bílém, což vytvářelo dojem krajek. Dostala do Grindelwaldu dva výtisky s dotazem, zda je obdržela v pořádku. O honoráři ani slovo. Pořád se ještě učím, usmívala se. Doufám, napadlo ji, že za hodinu mi nebude zatěžko se usmívat. Co má člověk udělat, aby se dožil osmaosmdesáti – a nespěchal? Lhala. Lidem. Sobě. Trochu. Ještě měla své triumfy.

Venku se řinul sníh. Sníh ji dělal ospalou. Možná, že jsem byla kdysi medvěd nebo křeček, a když vidím sníh, chce se mi spát, vzduch je těžký, země studená. Jsem trochu jako sníh, zakrývám tím, co je navrch, to, co je hlouběji. Sníh krášlí to, co je pod ním, než roztaje a odkryje, co nelze zakrývat dlouho, jen jednu, dvě sezony. Byla to směšná myšlenka. Nic pro velkého básníka. Musím s tím něco udělat, říkala si. Musím se do toho zase pustit. Mám fůru času, když se to tak vezme. Jak říkala Isabela: V cizím prostředí ztrácí člověk sebedůvěru. Ale jen na začátku. Než se zase přizpůsobí. Tři druhy snů se podle Isabely splní: Ty, které se zdají ráno. Ty, co se zdají příteli o tobě. A sen, kterému porozumíš, už když se ti zdá. Povídali, že mu hráli. Člověk se rozhodně nemá bát, i když mu řeknou, že se do zítřka zabije.

Líza věří, že vidět ve snu hada znamená výhodný sňatek, dobré živobytí, jen malé výčitky svědomí. Když had ve snu uštkne, bude na tom postižená dvakrát tak dobře. Zeptala se pana Gottloba, jestli bude vždycky s ní, na její straně. Odpověděl, že je její manžel, což znamená, že nebude jen s ní a na její straně, ale společně s ní budou jedna strana. Líza zaváhala jen na vteřinku. To ještě uvidíme. Dita v duchu zaslechla div ne její hlas.

Příště napíše do Lublaňské, jaké si otevře bankovní konto. A jak to utratí s D. E. v Paříži, nebo – dejme tomu v Biarritzu. Nebo na cestě kolem světa? Usmála se při myšlence, že svět se točí, takže i když člověk jen stojí, přece se někam dostane. Jak říkal pan Gottlob: Kdybychom teď vstali a vyběhli proti sobě… a tak dále a tak podobně. To by si ani nemusela tak dobře pamatovat (tohle): Když neznáš cestu, dojdeš zaručeně k cíli. Jaký je rozdíl mezi nadějí, iluzí a snem? Iluze je, že někoho potkám a všechno se rázem změní (k lepšímu, samosebou). Naděje znamená doufat a doufat a… jak je to třetí? Sen je, jak podnikne za ušetřené peníze cestu, na kterou se už dlouho chystá. Koho na konci cesty potká. Co si řeknou. Kdo ji obejme, jako by se rozešli včera. Ne, dneska ráno. Blbnu. (Naštěstí beze svědků.)

Brigita Mannerheimová, Velká Británie blahé paměti, teď někde v Anglii, měla za to, že láska není dravá, dlouhožijící tygřice nebo lvice, ale spíš blecha, která skáče a doskáče, nebo dokonce mšice, která nežije déle než od východu do západu slunce. Škoda. Láska má vlastnosti z pohádek. Ze začátku jako východ slunce a žár, než umdlí, jako běžec na delší vzdálenost, nebo ten maratonský, který doběhl, zvěstoval vítězství Lakedaimonských a padl mrtev.

Co je láska, myslela si Dita. Asi cosi, co tvoří osobnost člověka, ve šťastnějším případě dvou lidí, aby se z nich, ve chvíli štěstí, stal jeden. Přemýšlela o trvalosti, o zradě, touze a marnosti. A jako za války, není odvolání. Jen jednostranné porozumění. Vzpomínky nezachráněných. Volání o pomoc. Šeptání v tichu a temnotě. Úvahy o spravedlnosti a křivdě.

Kladla sama sobě otázku, co nechce. Aby láska byla jako včerejší noviny.

Pozorovala oknem, jak zapadávají tři hrany hory a čtvrtá, která je převyšovala. Do bílé šíře a oslnivé výše těsně pod nebem už nedosáhly ani vrcholky borovic. Mohla vyčíslit špice pohoří Finsteraarhornu a Fiescherhornu. Vždycky, když měla čas tady stát a věnovat se sladkému nicnedělání, jehož pravé italské označení znala od Lva Goldblatta i od Lízy Vágnerové-Gottlobové, pozorovala ledovec. Podléhala nutkání vyškrábat se nahoru a mít nad sebou modrou oblohu a pod sebou svět zbavený všech přimísenin, jen jako sníh a skály, jako ledové plošiny a strmé hladké svahy, s pevnými cestami, vymezenými ocelovými kůly a těžkými řetězy, a vdechovat pryskyřici a ostrý studený sníh, trhající plíce. Sílu ze středu země, ze středu vesmíru. V takové chvíli – třebaže to sama nechápala a nechtěla to – myslela daleko dozadu. Viděla se zase dávno před Lublaňskou 25, jak sedí na chodníku u prádelny v Josefovské číslo 7, dlouhá hubená holka s modrýma očima a vyšisovanými vlasy, jako v odrazu městského slunce. Maminka měla vlídný altový hlas a volala na ni, aby šla k obědu. To bylo pár skákaných kroků, jako se švihadlem, jako by na sobě měla sedmimílové boty a skákala přes hory a doly. Mezi párami a vůní cizího prádla jedla suchý měkký chléb jako svátost a hrnek bílého mléka s patřičnou přísadou vody, nejlepší oběd, jaký se u Saxů ve všední den, včetně soboty, mohl podávat. Žádný grenadýrský pochod, jeden a půl porce pro dceru pradleny a svrškaře. Tatínek si myl ruce a po chvíli, než sáhl na ručník, se téměř vždycky zmínil o štěstí, že je stále dost práce. „Všechno, co chudý člověk má, je z práce. A přece bych byl raději při penězích. Kvůli nám už ne, ale pro tebe.“ Dost práce rovnalo se nůším a kotlům špinavého prádla. A potom svrškům na boty. Snad tedy jednou jejich dcera Dita, se svým krásným jménem, odpovídajícím barvě vlasů i očí a pleti už od kolébky, bude bydlet v krásném bílém domě, kde je všechno příjemné a čistotné. Tohle si otec opakoval jako zaříkání. „Pojď sem.“ Musel se dívat brzy nahoru.

V ledovci zapraskalo, jako kdyby se návratná představa pohybovala směrem k přítomnosti. Ale sem vedla i chvíle, kdy maličký pan Sax (kterému se sousedé posmívali, že se ulice s prádelnou jmenuje vlastně po něm, takže by se mohla jmenovat i malá nebo upachtěná nebo šmolková, sodová či unavená) odchází už jako novopečený svrškař do Veletržního paláce (to znělo skoro vznešeně, i když to bylo jen shromaždiště a třídírna na cestě do neznáma, kdy lidé jako Josef Sax přišli i o stůl, u něhož dosud pili v poledne své mléko, a o židli, na které při tom seděli, a o skříň, do které si večer pověsili šaty, aby je provětrali, a uložili boty) a Věra Saxová, malá, se zlatým zubem, který zlákal německého vojáka, pomalu kráčející přes koleje k plynovým komorám, zatímco její dlouhá, stoosmdesáticentimetrová dcera klečí před nádherně vyleštěnými německými holinkami. Z takové dálky vypadá jako idyla zpěv opilých z Josefovské, kde byla také hospoda a odkud bylo všechno k Saxovům slyšet. Navenek vypadal ledovec pevný, ale uvnitř byl v pohybu.

Možná, že jsem byla před miliardou let ještěrka a stýská se mi po teple. V ledovci zase praskalo. Signály z útrob země? Z nějaké hvězdy, kde je taky zima? Napadlo ji už párkrát zajít si k ledovci, nejlíp v botech z lisovaného papíru. Boty a holá lebka Andyho Leboviče jí připomenuly Lublaňskou. Tmavomodré mraky nad Prahou. Kdy si na něj přestanou v Praze ukazovat holiči? Holí se zřídka, jako indián, zato si holí lebku.

I kdybych byla na Marsu nebo na Jupiteru, připomenulo by mi to Lublaňskou. I kdybych se dívala na jeden z Jupiterových měsíčků, připomenulo by mi to pár cihel, spadanou omítku, myši, někdy velké jako veverka. (Nerada myslela na krysy.) Škoda, že si boty nepřivezla. Spolu s gramofonem a pár deskami. V takovou hodinu takové myšlenky, bože. Jako vždycky, když stála na rozcestí, říkala si: Holka, něco s tím musíš provést.

Každý měří všechno svým metrem. Proč se říká, že někdy vteřina přinese víc než celý rok? Představila si Tlustého Munka, jak chodí domem v Lublaňské s knihami jako obchodní cestující s teplou vodou. „Já vím, Dito. Víc, než kdo jiný, trpěla a trpí nemocí nedůvěry a osamění hrstka lidí, kteří se vrátili z války a z táborů příliš mladí, aby mohli být ponecháni jen sami sobě, a příliš vyspělí, než aby dovolili někomu, aby se o ně staral.“ Jak říkal Bohužel i bohudík, nejde o to, že by se člověk utopil, ale ta ostuda, která je kolem toho. Kdo se chytá naděje, toho vezme vítr. Naděje je jako provazolezec vysoko nad zemí, s tenounkou tyčí, které se dovolává o rovnováhu. Kdo se ohřívá jen nadějí, kuje studené železo. Jistě. Munk. Starého psa už nikdo nenaučí nové triky. Vlastně jí lichotí, když se bojí, že je její bezstarostnost opravdová. Musím s tím něco udělat. Proč si myslí, že ji minulost fascinuje? Taky D. E. si to myslel. Měla zase pocit, jako by kolem země kroužil obrovský mrak, zbytky popele, ale z žádné vybuchující sopky. Byla to jen tichá ozvěna. Viděla v duchu popel a každý miligram z mnohatunového oblaku měl své jméno, svou tvář, svůj hlas. Kdo měl dvě oči jako deset, sto, šest, sedm milionů párů očí? Cítila, jak se jí zrychluje bušení srdce.

Jsem tedy, připustila si, pěkná měkkota.

Na stěně pokoje byla vývěska: „Požádej rodiče o požehnání a vyšplhej se až na vrcholek hory.“

A pod tím: „Ze srázu hory se zřítil kůň, ale jeho majitel pláče.“

A do třetice někdo připsal inkoustovou tužkou: „Zlost, smutek a prázdnou kapsu je nejlepší zaspat.“ (To by mohl být její škrabopis.)

Představila si pod sněhem kořínky, trávu. Včera viděla ve sněhu běžet koně. Říkali, že nejlepší koně jsou z planin, ale nejlepší kočí a jezdci z hor. Povzbuzovalo ji, že pod sněhem je země, která se probouzí, život, který neumírá. Něco mimo štěstí a neštěstí, trvalost, pomíjivost, marnost a naděje. Vločky se třpytily jako hvězdný prach. Připomenulo jí to, jak v květnu 1945 přijížděla vlakem do Prahy a z kupé viděla někde u hranic, kde bylo nádraží plné cikánů (kde se poschovávali, odkud přijeli?), bombardovací německé oddíly, ale tak z dálky, že to nebylo slyšet, jen vidět výbuchy a zdálo se to skoro krásné. Ustupovali ve spěchu. Vítězství si vyzvedli u Rusů, porážku chtěli radši u Američanů. Všechno mám naruby, pomyslela si. Kdo si chce postavit mlýn, musí mít dva mlýnské kameny, jak říkala maminka. Spodní kámen to má těžší. Taky se rychleji pozná, proč se špatně otáčí.

Dívala se ráda v zimě na stromy. Už docela holé, ve větru a sněhu jí stromy připomínaly těla žen. Nahé, nezakryté, vystavené chladu a ledu, stály jako ženy v Birkenau. S holýma rukama, nohama a těly, jak někdy ženy stojí, tiché a osamělé ve společnosti ostatních stromů. Nikdy si nepřiznala, že stromy jsou jen stromy. Nevyvrátí je jediný nápor větru, jedna bouře. Rostou, aniž by to někdo postřehl, i kdyby se od stromu nehnul. Jen za rok, za dva je strom silnější a vyšší, dává větší stín. V Birkenau záviděla stromům. Přála si narodit se a růst jako strom. Nebo umírat, jako umírají stromy. Nakonec si vzpomněla na doktora Fitze. Některé holky jsou tajemné, říkal, ale jenom, než promluví. „Nehrajte si na sfingu jen proto, že to náhodou probíráte ve škole, ženská.“ Ano, ovšem, jistě, pane doktore. Myslela na tetu Mimi, skoro častěji než v Praze. Prozatímnost se drží své starší sestřičky, včerejší prozatímnosti. Asi jsem přece jen měla jít k divadlu, říkala si v duchu. Ráda si přehrávám svůj život, vybrané kousky, jako by to bylo jeviště, kde hraju a současně se na to dívám.

Kde je asi Herbert Lágus? Pro něj je to jednoduché: Civilizace a lidské uvědomění se stále vylepšují. Slova vyjadřují všechno jasně. Svoboda je nejsnadnější způsob existence. Promýšlet věci od začátku do konce je lepší než sledovat pouhý instinkt. Všechno začíná a končí. Člověk je nejlepší ze všech živočichů. Ano, ovšem, jistě. Má mít přednost jen to, co je rozumné? Proč? Proto.

Při tanci ve Fénixu jí jednu sobotu Herbertek vyprávěl o zemětřeseních, která otřásají dnem Tichého oceánu, daleko od břehů, a ohrožují lodi na moři a domy a lidi na pevnině. Dal si záležet, aby zdůraznil, že to ohrožuje všechny stejným dílem. Takhle se bavily jako dvanáctileté na Hagiboru. Mluvil o vlnách, vysokých jako Titanik. Proč se v Praze stejně dostává nakonec všechno k Titaniku? Ano, ovšem, jistě. Když se potápěl Titanik, sotvakdo asi hrál na palubě Bohu blíž, zatímco lidé, na které se nedostaly záchranné čluny (jak se pak ukázalo, poloprázdné), dávali za pravdu minulým, přítomným a budoucím Darwinům. Ať se zeptají radši pana Sattlera z baru Barberina, jak to bylo, když hrál na rampě v Auschwitz-Birkenau těm, co odcházeli do práce v Auto-Union nebo Buna Werke, zatímco ostatní odvážely náklaďáky Mercedes-Benz opačným směrem… Bei mir bist du schön. (Pan Sattler si dopisoval s nějakým pánem v Paříži, ten člověk byl taky hudebník a dovolával se páně Sattlerova svědectví, protože mu v sídelním městě Francie nikdo nevěřil, že účinkoval nejen ve stejném sboru jako Ota Sattler, ale hrál navíc ještě sóla hudbymilovným a elegantním, někdy ke svým dámám, aufséherkám z ženských sborů Waffen SS, dvorným důstojníkům elitního německého vojenského sboru SS.)

Představila si hezkou, úzkou a snědou tvář pana Sattlera. Podobali se úsměvem?

Prve, než se probudila, si protřela oči a podívala se do zrcadla, jako by měla duši na tisíc kousků. Ale zrcadlo jí říkalo, že má odpočinutou tvář, bez kruhů pod očima. Mám štěstí, jak vypadám. Už párkrát mi to pomohlo. Začala se znovu česat. Není to pravda, že člověk vidí v zrcadle, co zrcadlo vidí v něm? Další usvědčená pravdička pro Herberta Láguse. Byl štěstím bez sebe, když s ní prohodil pár slov, mohl se dotknout alespoň její dlaně. Stiskem ruky. O hrudi nemluvě.

Pokoj byl prázdný. Děvčata odešla. Ticho jí vyhovovalo. Čekala snad, že se svět kolem ní bude točit jako v Lublaňské nebo v Terezíně a předtím na Hagiboru?

Vybavila si, jak tenkrát přišla z nočního výletu s Davidem Egonem a v chodbě pokuřoval, jako by náhodou, ve své už pěkně odřené pilotní bundičce Fici Neugeborn. Prohodil, že spravoval vodovod, kdyby se náhodou chtěla koupat. Chvíli hledala odpověď, než řekla, že mu nic nedluží. Sama si ošklivila falešné naděje víc než svou aufséherku v Birkenau, a tu si ošklivila hodně. (Asi jako podkoního a zahradníka Sturmmanna Zugschwerta.) Není, jak tvrdí Andy Lebovič, beznaděj spravedlivější? Člověk se alespoň spoléhá na sebe. Na západ od Labe taky musí. Doba, kdy si hráli s Munkem na utopii, minula.

Fici si místo odpovědi začal pohvizdovat popěvek o kurvě a panně. Bylo to původně nějaké tango. Citovala mu slavného spisovatele, že „tango je konec kapitalismu“. Proč si kluci v Praze vždycky mysleli, že stačí umět tančit tango, aby se z každé holky stala na tři minuty kurva? S kým ještě tančila tango přes hodinu? S D. E. a s panem Gottlobem.

V domě bylo ticho. Jen tu a tam povrzly dveře v obouvárně v přízemí. Jazykový kurz, který právě končil, navštěvovaly spolu s ní emigrantky z Polska, Rumunska a Maďarska. Stejně jako kdysi v Terezíně v letech 1942 až 1945 někdejší ministři a tajní radové a hodnostáři vytahoval se i tady kdekdo tím, čím v minulosti vynikal, úměrně své zašlé slávě. Čím nepříčetněji si chtěl dokázat své postavení v minulosti, která už sešla do říše stínů, tím horlivěji tomu věřil. Člověk se z nouze dokáže přidržet jakékoli chiméry. Mnozí se cítili mizerně, stýskalo se jim a dva ze tří dnů byli nemocní. To byly doby, o kterých se Bohužel i bohudík vyjádřil, že „pesimisti odjeli, optimisti jsou mrtví“, nejoblíbenější anekdota kavárny Aschermann nad kinem Roxy v Dlouhé ulici na podzim 1945.

Andy Lebovič si někdy hrál s přezdívkou Lva Goldblatta. Bohužel i bohudík? Asi jako by se někdo jmenoval Veselý a Smutný, Šťastný a Nešťastný, Klikař a Smolař. Někdo vytěží z každého štěstí hrstičku neštěstí, jen co je pravda.

Psala v duchu – přemýšlejíc o hrozbě veselé potopy, která se vznášela nad Lublaňskou 25 – o tom, co je za námi a není ještě zničeno, jak bychom chtěli, a to nové, v co každý doufá – někdo jako Tlustý Munk, jiný jako pan Traubman nebo lidi z představenstva Obce, ale všichni v osobní naději –, není ještě tak pevné. Napsat to, znělo to nabubřele. Každému se asi v osmnácti, když mu jde na devatenáct, zdá, že život bude ještě dlouhý, všechno je teprve na cestě. Nahlas by to asi neřekla. Přišlo jí to k smíchu. Na neúměrné množství svých otázek našla přece jen pár odpovědí. Ano? Začala se smát, třebaže byla sama. My, tiší blázni, to takhle děláme, vzkazovala do neznáma.

V duchu slyšela hlas starého Munka. Ujišťoval ji – ovšem, ano, jistě –, že nemá co ztratit. (Tango a kapitalismus jsou mrtvé, a lidi si objeví nové tanečky.) Život poskytuje každému – i když možná ne každému stejně, ano, ovšem, jistěže – možnost. Co to je? Andy, kde jsi, když tě člověk potřebuje? Je to jako veliký balvan. Musí se foukat z plných plic a pak se ho držet. Škoda, že nemohl Munk slepit, co ještě nedrželo pohromadě, jak by chtěl, protože čas letí.

„Škoda, že člověk nemůže předběhnout sám sebe o rok, o deset let. Za některými věcmi se jen ohlížíme. Jiné si smíme představovat. Musíte být silná, Dito. Jste přece silná.“ Ano, ovšem, jistě.

Když ne silná, alespoň dlouhá. Myslela na domy, ulice, místa, která se nezměnila jen proto, že byla teď jinde. Měla před sebou Prahu dole na Kampě. Tmavomodré, někdy skoro černé mraky, s hradbami prudkého světla. Lavičku, kde psala dopis D. E. Viděla v duchu kus řeky a mlýna s parními lázněmi, jako se matka dívá na své dítě nebo dítě na svou matku. Neměla ještě dítě a neměla už matku. Naučila se tu přece jen něco, co dělá z malého lidského zvířátka člověka. Měla jen bujnou představivost. (Možná, že to je jediné nadání, které opravdu mám.) Pamatovala si víc, než je asi zdrávo. D. E. si dal pozor, aby ho neošidili na spánku. Spí jistě dost v Paříži, jako spal v Praze. Bohužel i bohudík litoval děti, co nespí, a starce, co spí až moc. V jejím součtu bylo dětství hned vedle války. Válka vedle osvobození, se všemi armádami, které se u toho vyskytly, s uniformami, způsoby, druhem peněz, šlágry. Škola, večírky. Drby. Taky mohla říct, jako Andy, že radši nikoho nepomlouvá, protože jakmile někoho zdrbne, za minutu o tom ví. Kluci, o které se zajímala a kteří se zajímali o ni. Brita věděla, o čem mluví, když říkala, že spát je lepší než jíst. Škoda, že se tím neřídila.

Avi Fišer citoval někoho, kdo říkal, že legendy jsou jen zestárlé klepy. Za pár set let jsou z nejšťavnatějších klepů dějiny. (O mýtech nemluvě.)

Nesmrtelnost jednoho člověka, jedné dívčí duše. Andy Lebovič ji chtěl svést jedno pondělí pod záminkou, že se – jednak – cítí po neděli sám jako zvíře osamělé v džungli a – jednak – že ji za to naučí hrát poker. Měl svých sedm zásad, první: Nikdy neukazuj karty, než přijde tvůj čas. Zeptala se ho, jestli by ji radši nenaučil boxovat. Předvedl jí před zrcadlem match, ve kterém se za osm vteřin knokautoval. Viděla v duchu jeho očička pod čelem se svítivou lebkou, když mu řekla, proč by jí to nestačilo. Někdy se šestnáctka podobala za deset minut narychlo zařízené kavárně, s návštěvami kluků, kteří se považovali za elitu židovské studentské mládeže.

Vybavila si dokonce poznámky černovlasého kibucníka, který přišel „tam zdola“ (ze země s velkými začátečními písmeny) verbovat nové lidi pro Zaslíbenou Zemi a zmínil se o táborech pro lidi bez domova v západním Německu a o cestě přes jiné tábory napříč Rakouskem a Itálií, a dodal, že „každý přistěhovalec dostane od příští židovské vlády postel, první plat a neomezenou lhůtu pro pobyt v některém ze stanových táborů v Palestině“, než si pomůže „na vlastní nohy“. Děsilo ji maličko, kolik druhů táborů na našince ještě po světě čeká. Nechtěla si hrát se slovíčky. Na to jí řekl mladík: „Ukažte mi ještě jednu zemi na světě, kde hokynář přestane prodávat brambory a začne se hádat o Plutarcha?“ Měl silná ramena a smutné čokoládové oči. Mohl to být Andyho bratr. Mohla se vsadit, že to byl básník. Vyzařovalo z něj slunce. Bylo v něm něco, čemu nerozuměla.

Jak se vyjádřil doktor Fitz, člověk se s tím musí rvát ráno, v poledne, večer. A znovu a pořád dokola. Tak to je – proti větru se nedá co? Nic. „Člověk rychle zapomene, co si nechce zapamatovat. Možná, že zapomenout je jediná nesmrtelnost, které je člověk schopen. Filosofie mě v téhle vteřině neuživí.“

Hádala se ráda. I sama se sebou.

Erich Munk si po celou dobu schůzky s černovlasým kibucníkem čistil nehet o nehet. Jako vždy přišel oponovat: „Svět je jen jeden. Nelze ho opustit. Je nesmysl tvrdit něco jiného.“

„Tam dole je dost orné půdy a dost pracovních příležitostí pro vás pro všechny. A je to naše – všechno. Setba i sklizeň. Nikdo nemusí mít na očích hroby. Je to moje země a můj stát, i když o něm ještě dnes nemohu říci tolik dobrého, kolik bych chtěl. A každý můj krok mi nepřipomíná popel z válečných spálenišť, krev a to, co se stalo.“

Dita Saxová stála u svého gramofonu a dívala se na fíkus, o kolik se rozrostl listů. Uvažovala o tom, čemu se říká stesk, z čeho se napájí náhlá lítost, kdy uprostřed toho nejveselejšího cítila smutek za všechny, mrtvé i živé.

Cítila neviditelné hráze. Bylo to neprodyšné a zároveň jako mlha, nehmatatelné. Kam se ztrácí ti nejlepší? Co člověk dává, co dostává zpátky? Co obdržela ona, co vrací? S čím lze a s čím nejde žít?

Když se na ni černovlasý mladík obrátil (protože se mu líbila), aby řekla, jak nahlíží na jeho vývody, odpověděla: „Svatá, Zaslíbená, Bohatá, a tak dále. Už jsem to slyšela častěji a všechno s velkými písmeny. Co chcete? Čtyřicet lidí už máte. A mně se tu narodil list.“

Usmála se koutky úst. Cítila na sobě oddaný pohled a viděla tvář Tlustého Munka. „Narodila jsem se tady, a co se tu děje, je docela zajímavé. Nemáme přitom co ztratit. Leda iluze.“

„Přesně,“ řekl mladík vážně. Musel vidět nebo vědět něco hlubšího, než k čemu dokázala proniknout, protože se radši zdržela pozlátka, pokud bylo její a měla dost dlouhé ruce, aby si je udržela?

Herbert Lágus se jakoby nevšímavě ohlížel k mladíkovi, kterému se líbila Dita Saxová, jako by schůzka byla spíše pro ni než pro ostatní. Její oči se ho ptaly. Co když si spálím, ne jako motýl nebo můra, svá křídla? Jinak… to by asi bylo těžší vysvětlit…

Mladík v rozhalené košili se hezky rozesmál. „Jsem přesvědčen, že vás v Zemi Zaslíbené jednou uvítáme. Když ne dnes, zítra. Když ne zítra, později. Jednou jistě. Každý člověk musí někam patřit. Bez toho se podobá život plavbě mezi dvěma moři. Každý musíme jednou zakotvit na pevnině.“

„Někdo si najde ostrov,“ řekla. „Znáte pohádku o Krysaři? Jeden spisovatel z toho udělal nejkrásnější knížku na světě. Říkal, že je zbytečné odcházet, chceme-li se vrátit.“

„Nevím, jestli na to jdete z toho správného konce,“ řekl mladík. „Nedovedete si to snad ještě představit. To ovšem každý respektuje a já především. Ale pokud jde o to druhé… Své národní problémy už řešíme. A dost rychle. Nemáme hodně boháčů, ale i chudých je málo. Potřebujeme vás. Chceme mít také jako tady vysoké moderní budovy, velké továrny, prvotřídní laboratoře…“

„Ano,“ zašeptal Munk. „Ale komu to bude patřit? Čemu to bude sloužit? Kam to má vést?“

Mladý muž se zarazil. „Nám,“ řekl. „Víte přece, za koho mluvím. Jednou, když Hitler dopisoval Mein Kampf a my troubili na poplach, jsme nebyli vyslyšeni, a bylo pozdě. Možná, že vaše rodina by s vámi teď tak docela nesouhlasila. Neměli bychom na sebe být tak ironičtí.“

Dita Saxová na něj vlídně pohlédla. „Hroby,“ řekl někdo. „To už přece znám.“ Říkala těmto lidem „chytači stínů“. Ale to se nehodilo povědět, třebaže by se byla ráda blýskla. Co bylo řečeno, bylo řečeno zajímavě, přinejmenším.

„Byla bych pro, kdybyste tak ještě místo toho založili svou filiální odbočku v Praze,“ odpověděla místo toho. „Jsem líná se stěhovat. Když, tak jen cestuji. Obraťte se tady k pánům.“

„Podceňujete sebe i nás,“ odpověděl mladík chytře. „Ale my přece nikoho nenutíme.“

Vracelo se jí to podrobnostmi, které byly směšné, přesné a výrazné, až ji to skoro lekalo. Bude pro ni každá minulost takhle podrobná?

Myslela na jasný den, kdy se najednou rozpršelo, ale zároveň ze strany, snad ze západní oblohy, svítilo slunce, a do proudů deště pronikalo světlo, jaké ještě neviděla. České světlo. K večerní obloze si mohla přimýšlet jeviště, na kterém se buď všechno už odehrálo, nebo teprve odehraje.

Stýskalo se jí po tom?

Brita na schůzce funěla. Už se asi nudila. Vymezený čas už uplynul. Líza Vágnerová roznášela čaj, aby tu neseděli s prázdným žaludkem. Začala se klidně přede všemi oblékat u haldy punčoch a prádla pod svým lůžkem, odkud vytahovala jako čarodějka jednotlivé kousky. „Když mě něco baví, je to v suchu, ale běda, když mě to nebaví.“

Dita pozorovala Dorisku Levitovou, zřejmě se chystala přihlásit k cestě. Snad to nebyl nejvhodnější den pro takový nábor. O něco se tím ochudili. Oni i černovlásek. Brita to vlastně ukončila. (Později někdo říkal, že to byl parašutista, vyznamenaný za účast se skupinou, která seskočila za války za německými liniemi. A že opravdu psal verše. To se jí rýmovalo, statečnost a verše. Kuráž a činy, na které může být hrdý, i kdyby se o nich už nikomu nezmínil. Neznala ho po jménu. To by dohonila, ne?)

Herbert Lágus jí nabídl k přečtení dopisy. Děkuji, teď radši ne, později. Myslela si přitom, že by byl hřích opatřovat malé pokakané něco, jako měla Doriska Levitová pro Herberta Láguse. I pro D. E., který se tvářil, jako by spolu nikdy nic neměli. Nechtěl snad, aby mu před ostatními vykala? Snad aby si před černovlasým nezadal? Smích na rtech se jí pomalu rozplýval. Dej si pozor, abys ze sebe nevydala víc, než přísluší jednomu člověku. (Krysař.)

„Kdo bude dneska dělat pastičkáře, Tonička Blauová?“ zeptala se ještě Brita Mannerheimová. Byla celé čtyři dny v posteli a prvně vstala.

„Bohorodičko, nemáš dobře švy,“ řekla věcně Líza Vágnerová. Hledala ve skříni něco tmavšího. Šatník byl skoro poloprázdný.

„Záleží mi na tom?“

Šli pak všichni v houfu na hřbitov, téměř veselí.

U benzinové stanice spolu něco projednávali pan Gottlob a D. E. Andy říkal Neugebornovi, že si možná změní jméno Lebovič na Lorber. Fici nechápal proč. Chce mít jméno jako boxer? Lehká váha Lorber? Jo, přikývl Andy. Sportovní neboli umělecké jméno. Nic úředního. Jen pro veřejnost.

Trochu se roztrhli, každý šel na vlastní pěst. I pro Neugeborna a Leboviče byly hřbitovní prostory těžká váha.

Líza prohodila: „Ženich se mi potí.“

Tomu měly porozumět později.

Dita řekla polohlasem do prázdné místnosti: „Žiju tady a probouzím se tam?“ Mohla taky připsat, jak chodí ráda nahoru na Bachalpsee u Faulhornu, kde je i v létě voda studená jako led. Místo toho připsala:

À propos. Slyšela jsem o dvou bratřích z Lublina. Odjeli do Ameriky k příbuzným. Ztratili ženy i děti. Založili si v Americe novou rodinu. Jen s tím, že mladší se starším nepromluvil slovo. Zavolal si je rabín, aby vyklopili, co proti sobě mají. Mladší se za války vrátil jednou z práce v lomech a nenašel v ubikaci ženu ani své tři děti. Němci je odvezli do Sobiboru, ačkoli slíbili, že rodiny nebudou trhat. Věděl, že starší koupil jed na krysy od Poláků, kterým musel za babku odprodat rodinné stříbro. Chtěl, aby mu starší polovinu přenechal. Proč? ptal se starší. Proč ne? odpověděl mladší. Starší mu prodal polovinu za zlatý rubl. Mladší jen dostal křeče. Nemohl ráno vstát do práce. Němci se mu posmívali. Zbili ho, že chtěl rozhodnout o sobě, jako by mu snad jeho život patřil. Druhý bratr připustil, že je to pravda. Jen s tím, že měl jed pro sebe. Nevěděl, jak je mizerný.

Dál už to neznám. I když jsem slyšela o dvou bratřích, kteří přežili Auschwitz a jsou v Kanadě, že spolu taky nemluví. Nepohodli se prý v obchodních věcech.

Do třetice jsem se doslechla o rabínovi, který vybíral peníze na sirotky v Palestině a zařídil si za to v Americe dům s bazénem. Prodával boty americké armádě a nekřesťansky se napakoval. Zato jsem tu potkala kluka, kterému Himmler slíbil, že pojede do Stockholmu se švédským Červeným křížem, a jel. Jenže původně vybral Himmler jeho mladšího bratra, ale ten tomu nechtěl věřit, popral se s důstojníkem a na místě ho zastřelili. Místo něho jel starší.

Je to tedy pravda, že zkušenost z lágru vydá za deset tisíc let předsudků a strašidel dohromady, i kdyby tam byl člověk jen jediný rok, měsíc, den?

Ráda bych se tomu vysmála.

Proč si člověk láme hlavu dva měsíce, aby napsal dopis, který má nakonec menší hodnotu než známka, kterou nalepí na obálku?

Lámu si hlavu, jaký je to druh přitažlivosti, která určuje oběžnou dráhu každého člověka.

Dívám se na vrcholky hor, které ani nemusím zdolávat, abych se cítila silnější. Stačí mi spočinout na patě hory. Jako se hledají čtyřlístky, hledám, kde je sen o porozumění, nebo jak se takovým záležitostem říká.

Švýcarům, jak už jsme o tom mluvili jednou v Praze, se nedá vykládat o Sturmmannovi Waffen SS Zugschwertovi, někdejším podkoním a zahradníkovi, že člověk je hlavně to, co jí. Pokládali by to za nechutné, čímž to opravdu je. Třeba tu má pan Zugschwert také nějaké židovské zlato, už roztavené ovšem. Slyšela jsem pár klepů o spících kontech, o nejpřísněji střeženém bankovním tajemství. Nemusí si dělat starosti. Švýcaři jsou v tom ohledu neúprosně poctiví a spolehliví. Nikdy ho neprozradí.

Už celý týden sněží bez přestávky. Sníh je skvostný. Doslova. Jsou to už poslední sněhy, jak se zdá. Těším se na jaro. Až všechno roztaje. Končím, abyste nemuseli platit za porto.

Vaše Dita

Grindelwald, 22. března 1948

2

Za hodinu přestalo sněžit. Z restaurace Bort vyhrávalo rádio. Pokrčila rameny. Nesla dopis s pohledem na poštu. Špičatý odstín švabachu, který čišel z písmen, opakoval, že ji ještě stále vítá Berner Oberland.

Vzduch voněl sněhem. Hora vypadala jako žena. Myslela na večer. V domě pana Jakoba Alfréda Werliho, který dával peníze na jazykový kurz, se pořádal večírek na rozloučenou.

Dala si záležet na pohybu, jakým házela obálku do schránky. Oslovil ji americký turista s plavou kšticí, ostříhanou na ježka.

„Jste tu taky sama? Já jsem tu pekelně sám.“

„Nebudu asi člověk, kterého hledáte,“ odpověděla.

„Když jsem vyšel, ještě sněžilo. Už je hezky. Taky se vám zdá, že sníh voní?“

Chtěla říct, že čeká, až roztaje. S očima upřenýma nahoru ke skalám a lesům ho nechala za sebou. Zničehonic Američan řekl: „Good luck to you.“ Hodně štěstí.

V domě na ni čekaly dva dopisy. První byl s velkými známkami z El Salvadoru, s obrázky nového domu s plochou střechou, jako by se tam chtěli opalovat nebo postavit kulomet, jako ukazovali v novinách obrázky z Palestiny (básník a parašutista s čokoládovýma očima musí mít touhle dobou plné ruce práce), a opětovným pozváním.

V listě od D. E. byla zastrčena padesátifranková bankovka, složená nadvakrát. Psal, jaké cíle si určil, proč dává sbohem starému životu a že neví, proč by měnil jedno ghetto za druhé. Dita cítila, jak rudne. Třásly se jí prsty. Potrhala obálku se zpáteční adresou, ještě než ji otevřela. Bože, pomyslela si, jako v ozvěně. Nejsem. Vím, že nejsem. Je to jen to, co je mezi řádky, co člověka dostane.

Před deseti dny napsala D. E. dlouhý dopis s přílohou. Nakonec poslala jen přílohu. Ptala se ho, proč si připadá, jako by byla v Terezíně skoro veselejší než teď. Nechce si myslet, že je to tím, jak se, přece jen, v táboře těšila, až zase někoho ze svých lidí uvidí, jako by to bylo skoro snadnější než jistota, že nikdo nepřijde. Psala mu, že dodneška neví, jakou odpověď chtěl tehdy slyšet, pokud chtěl vůbec odpověď (když přijeli z hotelu Astoria-Novák a vystoupila v Lublaňské z obojživelného auta). A jak jí zněla v uších jeho poslední slova. Přijala to nakonec jako galantní pozornost jedné přerušené partie, která už stejně neměla mít pokračování. A jak se k ní příště choval, jako by se viděli naposled včera a jako by měli před sebou ještě moře času. Probudil v ní něco, co už dávno uspala a o čem ani nechtěla vědět.

Samozřejmě, že se cítila dotčena jako každá ženská, která dostane košem. Zvlášť, když měla pocit, že toho vlastně ani tak moc nechtěla. A jak to dospělo až tak daleko, že ho začala záměrně skoro urážet. Stalo se něco, s čím nepočítala. Téměř proti její vůli. Po jeho odjezdu byl její odjezd něco mezi porážkou a útěkem. Nebo obráceně?

Byl David Egon Huppert něco jako zrcadlo, v kterém se viděla ještě jinak, než jak vypadala, a v němž viděla i svou možnost? Vidí holka v každém klukovi, s kterým se vyspí, tu druhou možnost, být jeho ženou, o kterou se stará, jako se ona stará o něho, Britino, „bok po boku, spolu, ve všem“, pokud jí to vyhovuje (a vyhovuje to také jemu) a dovede si to promítnout dopředu, tak daleko, kam dokáže (ona i on) dohlédnout?

V příloze nepsala o svých snech, které se jí o něm zdají, s ním. O teplém písku, do kterého se příjemně propadá, o dvou tělech, přes které se valí na břeh vlny a pokrývají je pěnou a solí, aby se slepila dohromady. O tom, jak si představuje sebe vedle něho, co to znamená pro děvče být nahá vedle kluka, plna očekávání, odevzdání, předtuchy, která se promění v pravdu.

Věděla zpaměti, co znamenalo těch pár vteřin, minut a hodin, kdy poprvé v životě pocítila, co je to láska, kam to člověka bere, co to s ní dělá. Vteřina, kdy věřila v zázrak. To nové já, které odhazuje to nepotřebné ze starého já. Hlas stínů, hlas hlasu, hlas toho, co není, toho, co je. Snad i hlas toho, co bude, nebo by mělo či mohlo být. Prostor, těsnost. Možnost nového života.

To, pro co neměla slova, ale co cítila, tak silně jako zemi pod nohama, hvězdy nad hlavou.

Neptala se ho, jak je možné, aby člověk někým pohrdal a současně ho chtěl. I was so disappointed. But the goodbyes aren’t supposed to be good. Hellos are for that. Byla jsem tak zklamaná. Ale kdo čeká, že nějaké sbohem bude příjemné? Proto to jsou ahoj, vítej. Kdo hází kameny, má myslet na to, co bude následovat.

Chci si pořád ještě myslet, psala v příloze, kterou odeslala, že je to na světě dobře zařízeno, i pro mě. Kámen je kámen, jak říkají italská děvčata, člověk je kámen. Buď ze dřeva, nebo z kamene. Na kameni neroste tráva ani mech, ani peníze. Některé věci nemůžeš dostat jen sám od sebe. Ani jen od těch druhých.

Nejsem, opakovala si v duchu. Možná, že na to vypadám, ale nejsem.

V dopise, který neodeslala, psala:

Život je kruh. Nevím, kde co začíná, kde co končí. (Alespoň pro mě, zatím.) Jsem připravena pro něco nového? Myslím si, že ano. Jak se na to mám chystat? Pevná jako – jak tady říkají – Gibraltarská skála?

Doufám, že Tě uvidím. Chystám se na to, plna očekávání a se smíšenými pocity radosti i strachu. Co má být, opakuju si. Vždycky se těším na to lepší a někde na dně mé dušičky se obávám toho nejhoršího, abych se nesesypala, když to pak přijde. Neviděla jsem Tě devět měsíců. Za tu dobu se narodí děťátko. Je to dlouho. Skončil mi druhý semestr. Uplynul rok, měsíc, den? Někdy nevím. Jsme si daleko a přece Tě miluju. Tak se toho slova bojím, ale Tobě je říkám, snad i proto, že jsme si tak daleko. Brita říkala, že lidi milují toho druhého víc proto, že to potřebují, a nevím, do jaké míry má pravdu. Co když je láska touha zabít svou osamělost, neschopnost udělat, co je pro dva možná hračkou? Proč si bral Noe do té své pitomé, možná vymyšlené (pravděpodobně) archy všechna zvířata v párech? Proč si rabíni (a tajné rabínky) v bibli vymysleli své povzbuzující, mučivé, možné i nemožné „jděte a množte se!“?

Měla jsem v noci na dnešek o Tobě sen, že jsi přišel, ale ani ses nenamáhal mě vyhledat, ačkoli znáš adresu. Pak jsme se potkali a byl jsi samý slib, že mi zavoláš okamžitě, jakmile si najdeš první chviličku, ale samozřejmě jsi to neudělal. Pak jsem měla skoro stejný sen, ale to ses hned ozval a říkal, jak moc jsi mě postrádal, a roztékala jsem se blahem, a že jsem Ti chyběla víc, než si mohu představit, a rozhodně víc, než jsi očekával sám od sebe. Pak jsme se políbili. Udělalo se světlo. (Promiň.) Ve světle se necítím tak sama jako v noci. Noc dokáže být pro holku peklo, i když jí nic nehrozí.

V mém snu bylo zamračeno. Mraky vypadaly, jako když vozy čisticí služby odhrnují sníh; hrbolaté, rozcuchané jako vlasy po ránu, jeden přes druhý, ve všech velikostech, tmavé jen dole a bílé; čím vyšší, tím bělejší, až k cukrovým sněžným vrcholkům, jako vločky na temeni hor.

Jsem kapku nastydlá a kýchám a teče mi z nosu. Všechno, co bych si tenhle týden přála, je sedět na slunci a cítit pod zadkem hladký a ohřátý písek. Proč? Neměls mně vyprávět o Biarritzu, o výletu na plachetnici, koupání na pláži škeblí. O cestě rychlíkem. Jsem posedlá představou teplého písku. Doufám, že se oteplí a nachlazení zmizí a získám, co hledám, nějaký pitomý vnitřní mír. To je, po čem toužím nejspíš ze všeho nejvíc.

V tuhle vteřinu, kdy držím pero a píšu Ti, vidím jako v chiméře, jak tu stojíš na prahu a ptáš se, jestli smíš vstoupit. Jak to, že jsi pro mě tak hmatatelný, skutečný a skoro cítím, jak se Tě dotýkám, a přece jsi stejně nedostupný jako ta rozháraná, potrhaná mračna, která se táhnou s větrem po obloze, od jednoho konce okna na druhý?

Měla dokonce třetí sen v řadě. D. E. se na ni usmíval a pak jí ovinul cípy jejího šátku kolem prstu, jako by ji chtěl svázat, nejprve kolem ukazováčku, pak kolem prostředníku. Ptal se jí francouzsky, jak se cítí. Ça va? Jde to. Bien, odpověděla mu také francouzsky.

Pak se ho ptala anglicky: „Kde jsme?“

„U moře,“ řekl. „Jak jsme tu dlouho?“ chtěla vědět. „Máš něco na práci? Musíš někam jít?“ „Ne,“ odpověděla. „Tak proč nezůstaneš se mnou? Nic ti neudělám.“ „Tak dobře,“ řekla. „Ale mám jen to, co mám na sobě.“ „Co máš na sobě, je to nejlepší. Sluší ti to. Nic jiného nepotřebuješ.“ „Ale jak mohu letět?“ Cítila úzkost. „Nemusíš se převlékat, abys letěla. Svleč se a podržím ti šaty.“ „Dobře,“ souhlasila. Zastrčila šátek za límec blůzy hluboko do záňadří a všechno, co měla na sobě, z ní spadlo. Pak chvíli leželi na písku a vanul příjemný větřík. D. E. asi hodinu spal. Držel ji ve spánku za kotníky a měl hlavu na jejích nohou. (Bylo to vůbec proveditelné?) Probudila se stočena do klubíčka.

V jiném, také neodeslaném, dopise psala:

Ze zlomků nevyčteš příběh. Chybíš mně tu, D. E. V mnoha ohledech jsem pyšná, jak jsem se bez Tebe dokázala obejít. Neujídám se bez dechu touhou po Tobě jako minulé léto. Taky se toho hodně událo od posledního léta, co posílilo mou obranu proti Tobě a proti agonii, kterou jsem se kvůli Tobě užírala. Tím nechci říct, že mně nechybíš. Protože mně chybíš. Myslím, že tě postrádám na nějaké vyšší nebo (hlubší) úrovni, nabyla jsem pár zkušeností láskou k Tobě. A tudíž asi i s tím, co k Tobě pociťuju.

Čtu poslední dobou spoustu veršů. Říkals, že když jsi na dně, bereš si čínské verše a že Tě vytahují z bryndy. Dělám to taky a k čínským veršům jsem přidala řecké a staré latinské. Ve všech čtu o Tobě. I v těch o bělovlasých starých Číňanech, kteří rozněcují svůj pohasínající žár s dívkou nebo mladou ženou. Nebo o mladých řeckých nebo římských milencích, kteří zadržují svou vášeň až do posvátné svatební noci. O překročení hranice dospívání, od panenství k osvědčenému umění milovat. Pro mě je to všechno o Tobě.

Trošičku trpím, když čtu o plamenech mladistvé touhy a jak dotyčný mladík utišil svou chlapeckou vášeň s dotyčnou dívkou. Nejsem s Tebou, když jsi mladý a hladový, a hledáš – jak se říká v některých, skoro horších verších – jak uhasit svůj oheň v čerstvé rose nedotčených dívek s bujnými ňadry. (Promiň.)

V poezii je asi hodně tělesného rozčarování. Pro mě osobně zase není tolik poezie v mém rozčarování. Zklamaný básník se obrací k milenci pro inspiraci. Bez Tebe a tady nejsem ani básník, ani milenka. Nepsala jsem Ti o všech svých snech. Mám je i ve dne. V jednom jsem už byla starší, bohatá, pořád jsem něco přistavovala a ze všech tesařů, zedníků a tak dál jsem sváděla ty nejhezčí. Tvářila jsem se jako nevinná holka ze sousedství a milovala jsem se s nimi (jako Andy Lebovič, který nikdy neuznával nebo se tváří, jako by neuznával, osud, jen svou svobodnou vůli) v kůlně, za stavením, ve skrýších v lese.

Tohle se mi zdá, protože je mi skoro devatenáct a přicházím do prázdné místnosti a do prázdné postele. Nemám děti, které obejmu, když vejdou do dveří, ani muže, který na mě čeká v posteli. Mám jenom sebe, představy a pár míst na těle, kterých se stačí dotknout, aby ve mně probudily nejžhavější myšlenky a ohřály i tu studenější postel.

Ještě napsala:

Svádím s tímhle snem zápas, abych z něj neudělala psaní jako minule. Ale vím sama, že to, co je ve skutečnosti, je nekonečná rozprava s Tebou, kterou si vedu v hlavě. Když s Tebou takhle nerozmlouvám, cítím Tě. Kolem, ve mně, pode mnou, nad sebou. Některé z těchhle snů mě moc rozesmutňují. Jsem v nich zoufalá po Tobě, bez Tebe. Naštěstí se to v posledních pár dnech utišilo. Neprobouzím se ze sna rovnou do úplné beznaděje. Někdy se dokonce svým snům posmívám. Obsahují spoustu myšlenek, spojených s Tebou, představ, příběhů, ale už mi nelámou srdce.

Zůstávám dlouho vzhůru. Mám v sobě nějakou nevysvětlitelnou energii a nejsem už unavená jako ty první dny, kdy jsem v sobě objevila svou lásku. Nebo, možná, znovu objevila zamotanou do pavučin, snad před léty, nebo tisíciletím, ztracenou. Včera, pozdě v noci, po dni, který jsem strávila docela sama, kromě cesty do hokynářství, jsem šla do koupelny a jediné světlo byla malá lampička u mé postele. Vrhala slabý stín na dřevěnou podlahu. Vyvolalo to představu zeleného rybníka za hotelem nebo nějakého neznámého pobřeží, podzimního večera. A výsledek je vědomí, že žiju bez Tebe. Je to jako vlny, které přicházejí, aby zaplnily každou štěrbinu, všeho, všude, až se všechno zatmí.

Jak si může pomoci děvče, když je mladé, jako jsem já, a bez muže?

Dělám asi chybu v tom, že po lágrech jsem čekala život jako ohňostroj. Všednost nemůže být ohňostroj. Neznamená to, že bych nevěděla, co je krásné, mimořádné, co dělá ze života opak hodnému. Něco mi chybí. Třeba to schází ve mně. Bojím se to zkoumat.

Ještě na něco jsem přišla. Napadlo mě, že život je zápas mezi tím, co je praktické, a tím, co je romantické, mezi skutečným a neskutečným. Výsledek toho je, jak se to obojí prostoupí a žije to společně. Hodně lidí skrývá svůj romantičtější život, pokud vůbec mají to štěstí, že něco takového znají, a občas to vytáhnou z dřevěné krabice a mazlí se s tím. Jakmile je někdo vyruší, honem to zase do té škatule zastrčí a krabici zavřou a zamknou a schovají pod kupu nepoužívaných svetrů nebo kapesníků či ponožek. Tak to nedokážu. Nemůžu ukrývat svou duši do prádelníku a předstírat, že je to špatné nebo nesprávné nebo přinejmenším nežádoucí. Nosím to v sobě, občas i navenek, kde to je vidět a způsobí pobouření, v kterém mnou pohrdají a odsuzují, někteří otevřeně, jiní kradmo, ale se stejným výsledkem. Ustupuju hlouběji, do své dušičky, do mé opancéřované duše, o které jsem jednou vyprávěla, jak asi vypadá, asi jako plechovka, do které jsem si nasbírala nejnemožnější vůně od alchymistů, kteří svou magií vykouzlují duše holek jako já. A moje duše mě současně bere do těch nejhlubších končin ve mně samé, a zároveň daleko ode mne, kde se nacházím a ztrácím současně, a stávám se součástí svého většího nebo celkového já, v rovnováze s tím, co je větší a kde už neexistuje žádná praktičnost, kde nic praktického už nemá ani smysl a kde jediná součást existence je vědomí toho, že znám, že i blaho je pouhé blaho, protože život jde dál a já s ním. A to dál a dál mě občas vrátí do skutečnosti, kde se nic romantického neuznává, neoceňuje, a jen zřídka vůbec získává místo na slunci. A to je to, s čím se potýkám v souvislosti s Tebou. Protože Ty jsi mé všude a nikde a miluji Tě mimo všechny hranice. Ale netěší mě, když se život mezi námi ztrácí, jako když voda nebo písek protéká mezi prsty, a vzdaluje Tě od toho romantického a odtrhává od toho i mne, a proměňuje nás to v lidi, jakými bychom měli být podle všech konvencí. A divím se, jak to, že tohle konvenční mě ještě nezabilo. A uvědomuju si, že to je zápas, který svádím se svým životem, abych nedovolila, aby mě to zabilo, a zápasím s tím, abych to usmrtila a neusmrtilo to mě. A pak, pravděpodobně pouze pak, postoupím do příštího stupně a všech stupňů nad tím. A už nikdy nebudu muset svádět takové zápasy znovu.

Vzpomněla si na sen, který měla Brita o Andym. „Vaří a pije.“ Chodili spolu a neměli peníze, a tak se dala Velká Británie najmout do menšího nevěstince. Andy tam za ní chodil. Platil tisíc korun, aby s ní mohl spát. Byla pyšná, že má takovou cenu. Tisíc korun, aby s ní mohl být. Z tisícovky dostávala Brita čtyřicet sedm korun. Měla jen jednoho klienta, Andyho, kromě něho už nikoho. Přišel na to vedoucí a ptal se jí, jak si to představuje? Odpověděla mu, že na tom neprodělává, nebo snad ano? Nemělo to logiku, samozřejmě, jako hodně Brigitiných snů. Bylo jí řečeno pravidlo pořád se usmívat, kromě toho, kdy jí zákazník vypráví něco smutného. Citově se neangažovat a v žádném případě se nelíbat. Nebavit se o bolesti, utrpení, nebo dokonce smrti. Do podniku a nazpět do Lublaňské 25 ji vozil náklaďák. Řidič ji nepouštěl do budky vedle sebe, musela sedět na plochém dně korby, ničím už nekryté, na strojích a nástrojích, které převážel, když zrovna nedopravoval ji.

3

Na večírku se objevila Dita Saxová v šatech ze světlemodrého taftu s bílými doplňky. Poslední dobou se strojila sionisticky bíle a modře, s výjimkou kabelky z černých ještěrek, kterou si koupila za poslední kapesné. Lehkomyslnost je můj kapitál. Byly to hezké šaty. Pomohla jí je udělat děvčata, která v budově kurzu, mimo jiné, uklízela. Mohla se s nimi domluvit lámanou italštinou. Bohužel i bohudík by měl radost. Bílá čára na bílém kameni. Řekla jí, jak dostala za války v Birkenau v roce 1944 kousek prádla, který tehdy znamenal víc. Figlia a vetri sono sempre pericolo. Dívky a okna jsou v stálém nebezpečí.

Zdravila se úsměvem s neznámými lidmi. (Jen kámen se nesměje, jak říkal Lev Goldblatt. Nebo Munk: Kde je kouř, tam hoří.) Sál už se naplnil. Zaslechla útržek rozhovoru. „Nikdy? Nikdy je veliké slovo. Vydá to na velké slovo.“ A nějaký italský kluk: „A fiume turbido quadagno di pescatore. Nejlíp se loví v kalných vodách.“ Někdo mu odpověděl: „Città che vai ragazza che trovi. Jiná města, jiné holky.“

Pak slyšela němčinu: „Wer zwei Hasen auf einmal jagt, fängt keinen. Kdo se honí za dvěma zajíci, nechytí ani jednoho.“

Mladík v šedých flanelových kalhotech a anglickém modrém kabátku se zlatými knoflíky, světlými vlasy s pěšinkou po straně vypadal jako Neugeborn. „Někde vyhrabali prablechu, zkamenělou miliony let,“ říkal. „A na Novém Zélandu nebo v Patagonii našli leklé velryby, které najížděly na mělčinu, ačkoli musely vědět, že zahynou. Ještě před pár sty lety prý je nikdo nelovil. Čas od času to velryby v poslední době provozujou.“ Měl dětsky velké modré oči. Vlasy si mu lehaly v nazlátlých vlnách. Místo kravaty měl kolem krku vínový šátek.

Dita se dívala do zrcadla.

„Nikdo neví proč,“ dodal mladík. „Jednou našli v uchu vůdce velrybího stáda asi třícentimetrového červa, který možná rušil jeho navigační schopnosti. Jinak se prý velryby hravě domluví vlastním hlasem pod vodou na deset tisíc kilometrů. Snad je teď trochu ruší ponorky, osobní a nákladní a válečné lodě, kterých je někde víc než velryb. A některé děti pijí s mateřským mlékem nemoc, která znamená jejich záhubu. Nedá se tomu předejít.“ Rozhlížel se po sále. „Jak to, že někteří lidi vypadají hned, jak přijdou, jako by byli už od minulého úterka mrtví?“ Měl příjemnou pánskou kolínskou.

V rohu stála dvojice lidí v jejich věku. Dita zaslechla jméno a otočila se po zvuku.

„Andy,“ řeklo děvče. „Myslela jsem, že jsi v Rakousku.“

„Nejsem. Zůstal jsem tady. Věci se pro mě po závodech zlepšily,“ odpověděl chlapec. Měl kaštanový knírek. Vypadal jako křeček.

„Našel sis ženskou?“

„Jo.“

„Ne. Jak starou?“

„Čtyřicet.“

„Bohatou? Vdanou?“

„Jo.“

„Kolik má dětí?“

„Čtyři.“

„Ale Alexandře, proč s tím zase začínáš?“

Dita si to okamžitě spojila s tím, co o ní říkala loni v zimě v Lublaňské Linda Huppertová, když se mluvilo o aféře s gigolem v židovském baru.

Dívka potom řekla: „Mám ji ráda, ale nevěřím jí.“

Ditě to přišlo k smíchu. Podívala se na svého společníka.

„Vlk nikdy nenechá svého náhradníka, aby snědl jehně, Andy. Ani dvě ryby, které se smaží vedle sebe na pánvi, si nevěří.“

„Jak daleko bys šla na mém místě?“ chtěl vědět chlapec s knírkem.

Děvče chvíli hledalo odpověď. „Asi jako bych věřila na slovo žebrákovi. Nebo někomu na chodníku, Alexandře…“

„Vidět je jedna věc a slyšet druhá,“ řekl knírek.

Dita se usmívala a utrousila k mladíkovi jako Neugeborn: „Už si dovedu představit, proč se lidi bojí, že zčistajasna zešílí.“

„Není to tak zčistajasna, jak to vypadá,“ odpověděl mladík Ditě.

„Asi ne,“ přisvědčila Dita a dívala se, jak se děvče proti chlapci s knírkem nakrčilo, jako tygřice, která chce skočit a vyškrábat chlapci oči. Místo toho spatřila v očích děvčete slzy. Chlapec s knírkem jí položil ruku kolem ramen a odváděl ji k šatně. Štíhlý v bocích, široký v ramenou, vypadal jako lyžař. Přehodil si dvakrát krok, aby se přizpůsobil krátkým krokům děvčete.

„Jste pověrčivá?“ zeptal se mladík jako Neugeborn.

„Čím dál tím víc.“

„Máte pro to vysvětlení?“

„A vy?“

Dita Saxová se snažila najít, o čem si nebyla jista. Měla v očích očekávání, nervozitu, smích. Cítila něco ve vzduchu. Co musí udělat. Nutnost nějaké základní změny. Zítra tedy začíná „opravdový život na vlastních nohou“.

Odvrátila se od zrcadla. Rámy zrcadel byly zlacené a kroucené v benátském stylu. Mladík jako Neugeborn prohodil:

„Někdo tvrdí, že co je pravdivé, nemusí vypadat pravděpodobně. Le vrai peut quelquefois nʼêtre pas vraisemblable.“

„Možná,“ řekla Dita. Zůstávala vedle něho. „Myslíte, že je tu alespoň devadesát tři děvčat?“ Ohlížela se do stran, do přilehlých místností.

Místo odpovědi se mladík zeptal: „Máte ráda čisté věci?“

„Máte rád velryby?“ Obdařila ho svým nevinným úsměvem.

„Šílím po nich,“ obrátil se k ní mladík. „Ale nepohrdl bych ani čínskou polévkou ze žraločích ploutví.“

V očích Dity se mísil úsměv s výčitkou. „Není to zvláštní, že v každém jazyku je člověk někdo jiný?“ Řekla to francouzsky.

„V některých jazycích se člověk skoro ztrácí,“ rozhlížel se mladík kolem stejně jako Dita. „Rozpouští se v nich jako lidská tvář, dejme tomu, v portrétu. Všechno se uhladí. Je to jen pro ty ostatní.“

„Nepřipadáte si jako v luxusním expresu, který jede a právě zastavil na nějaké přestupní stanici?“

„Přestupní stanici kam?“ usmála se.

„Přijde na to, kolik má člověk v kapse.“

„Čekáte na odpověď?“

„Ne, jenom jestli máte lístek. A pokud ano, do jaké třídy. Do první? Druhé? Třetí?“

„Znám jednu hezkou písničku o penězích, ale spíš jak opouštějí kapsu, než jak hluboko do ní zapadají a zůstávají v ní.“

„Tu bych měl asi znát, ne?“ usmál se mladík jako Neugeborn.

Mladík proplul pohledem po skupinkách a řekl: „Naštěstí nic lidského není odsouzeno od samého počátku k zániku. A jenom zvířata cítí, jak jsou osamělá.“ Usmíval se. Mělo to jinou ozvěnu.

„Jen zvíře, jak jsem se dočetla, má duši, která se nemůže dotknout duše někoho druhého, ne?“ vrátila mu to.

„Už jste se někdy uprostřed noci zničehonic probudila a vystoupil vám pot na těle a chvěla jste se strachy?“

„A teď se mě zeptáte, jestli se sama zmáčím a sama usuším? Chcete vědět, jestli se dokonce ždímám? Nezeptáte se mě za chvíli, jestli se vám to zdá nebo s vámi opravdu mluvím, a vy se mnou?“

Mladík jako Neugeborn to přijal. V očích se mu blýsklo. Podíval se na ni, jako se dívá námořník na velkou loď, velké nebezpečí, velikou bouřku. Lekla se. Utopila jeho náhlý zájem ve svém smíchu. Blízko nich tančila dvojice ve večerních úborech. Dita myslela na dopisy ve své kabelce. Uvažovala o tom, jak se snaží člověk být šťasten nějakým vytrvalým způsobem, a právě proto vypadá jako ztracená duše.

Lustry zářily. Všude byly květiny. Okny se záclonami prosvítal měsíc. Vrcholky hor pokrýval křídově bílý sníh. Kousek od domu rostly sosny a borovice. Pohupovaly se zvolna ve větru.

Vpředu přijímacího sálu už někdo řečnil. Překlenula okamžitě propast mezi ozvěnami v Lublaňské 25 a tím, co říkal sudetský Němec, tlouštík ve skotské vestě a bavorské kravatě. „Vrátíme se na svá místa, dámy a pánové. Tam, kde jsme byli tisíc let. Přijde den…“

Mladík na to poznamenal: „Mnoho kapitánů potopí loď.“

„Taky jsem to slyšela. Jen někdy vane vítr, jak si námořníci přejí.“

„Jste ze země, kde nemají moře?“

Zasmála se. „Přesně.“

Někdo říkal vybraně oblečené dívce: „Jste hezká.“ Odpověděla: „Co z toho mám? Nenakrmí mě to ani to za mě nezaplatí činži, světlo a teplo.“ Krátce a ostře se usmála. „Chci být šťastna. Musí to přece být možné, aby byl člověk šťasten, když nikomu nezkřížil třísku přes cestu, ne?“ A: „Proč nejsou věci takové, jak se zdají? Za jaké je kdekdo vydává?“

„Ach,“ řekla Dita s úsměvem.

„Co je?“ zeptal se mladík jako Neugeborn.

„Nic,“ řekla s úsměvem Dita.

Muž řekl k vybraně oblečené dívce: „Víte, co znamená být bohatý? Svobodu volby.“ Potom řekl: „S penězi je to snadnější.“ Nakonec: „Nedostatek peněz přichází ve vlnách. Pociťuje to každý. I ti nejbohatší. Vyřeší se to časem. Buď zaplatíte, co máte, nebo nezaplatíte. Přejde to, než se to přivalí znovu.“

„Tomu nerozumím. Přála bych si, abych byla tak daleko. Abych trpěla těžkostmi bohatých.“

Dívka ještě řekla: „Prázdný žaludek si nezpívá. A trápení a radost musí být sestry.“

„Nemůžete chodit jako Atlas se zeměkoulí na ramenou. Berete si to moc k srdci.“

Odtančili a už je nebylo slyšet.

Jak říkal Lev Goldblatt: Hory a lidi jsou neporovnatelní.

Dva muži ve středním věku, v oblecích z látky sůl a pepř s vestou, seděli za stolkem s petrolejovou lampou a růžemi v čínské váze. Usrkávali ze skleniček whisky. Jeden z nich říkal: „Její manžel každou noc křičel. ‚Nemůžeš ji ze sebe setřást, proboha?‘ Trvalo jí to dvanáct let, než se zbavila ducha své matky, který za ní přicházel každou noc do společné ložnice a usedal k nohám lůžka, na straně, co ležela. ‚Jak se má někdo soustředit na to, aby tě miloval?‘ říkal její muž. ‚Když si bereš s sebou do ložnice, na koho si vzpomeneš?‘ Zírala na něj a ptala se: ‚Nedělá to snad každý?‘“

Mladík jako Neugeborn se na Ditu podíval. Odhadoval ji chvíli. „Někteří lidé v sobě mají pořád ještě původní puzení stěhovavých ptáků. Sotva se dotýkají země. Většinou jsou ve vzduchu.“

„I když tančí sami?“

„I když skákají až ke stropu.“

„Život je krátký,“ řekla Dita. „A někteří ptáci musí uletět půl světa, aby se dostali domů.“

„Ještě dál, kdybyste chtěla vědět. Někteří letí ze severu na jih, kolem Mysu dobré naděje, a na jaře nazpět, nejenom do země, odkud vyletěli, ale na stejný strom, stejnou větev, do stejného hnízda.“

„Kdovíkde se cítí člověk sám sebou.“

Mladík jako Neugeborn si zapnul oba zlaté knoflíčky na svém modrém kabátku. „Máte ráda pohádky?“

„Docela, ale ne ty německé s ukrutným koncem.“

„Nemá snad každý, co si zaslouží?“

V tmavých oknech se odrážel lesk světel. Vedle stála – skoro v koutě – Maďarka, kterou znala z minulého večírku. Smála se na svého společníka. Ptal se jí: „Máš ráda sex?“

„Z lásky.“

„Jen z lásky?“ Maďarka zvážněla. „Jen z lásky.“ Společník Maďarky zklamaně sklopil hlavu.

„Hodně lidí se nedočká jara. Když končí zima a přichází jaro, mění se stromům míza a lidem krev. Přežijí jen zdraví a silní. Až zase do příštího jara.“ Pak řekl: „Staří lidi soudí, že hodnota lidského života klesá úměrně tomu, jak stárnou.“

„To jste takový odborník?“ usmála se Dita.

„Jen na tělesné záležitosti. Když přijde na duši, jsem se změnou mízy a krve v koncích. Ale nikomu to neříkám. Nejsem většinou tak otevřený,“ vyhrklo z něj.

Mladík opravdu připomínal Neugeborna. Takhle by Fici vypadal, kdyby se narodil tady, ne v Praze, v Kozí ulici. Andy se narodil v Dušní II.

Tlouštík mluvil o čistotě západní civilizace. (Neříkal to jednou k tisíci holkám, když stály na dešti ve Frauenkonzentrationslageru bosé a skoro nahé v blátě, Sturmmann Waffen SS Zugschwert, někdejší zahradník a pomocník podkoního?) Skloňoval slovo civilizace v několika pádech. Mluvil o její neposkvrněnosti, již je třeba střežit stejně jako v době Torquemadově. Mluvil francouzsky. Tvářil se jako člověk, který ví, o čem mluví, a jehož předpovědi se už párkrát splnily. Hudebníci začali zase hrát.

„Máte hezký náramek,“ řekl mladík.

„Díky.“

„Jste tady jedna z nejhezčích.“

„Nepřehánějte.“

„Na mou duši.“

„Už jste zase u duše?“

Na to nenašel mladík odpověď a zajíknul se.

„Jsem ještě mladý,“ řekl.

„Jsem stará, zkušená, nebezpečná,“ usmála se Dita.

„Jo, to poslední,“ vysoukal ze sebe mladík.

„Tak pozor,“ řekla.

„Jo,“ přešla ho odvaha.

Měla asi opravdu dvě duše. V duchu slyšela Munka. Říkal, že se taky už chystá na jaro. Sníh brzo roztaje, Dito. Každý sníh. Smála se. Mladík jako Neugeborn asi jejímu smíchu nerozuměl. Najednou měl práci sám se sebou. D. E. jí říkal: „Jsi pěkná a je na tebe spolehnutí.“ (Věděla do posledního puntíku, co jí kdy řekl, naznačil, neřekl.) Proč myslíš, zeptala se ho? Protože nikoho nepotřebuješ. Jak to, že si o ní kdekdo myslí, jak je silná, protože vyrostla do téhle výšky a správně se zaoblila, kde se má nebo musí holka zaoblit, a že je šťastná, protože si osvojila asi sto druhů úsměvů, které si obléká jako šaty nebo šátek kolem krku anebo na hlavu? Buď je tak snadné ošulit ty druhé, protože ve skutečnosti asi nechtějí proniknout tak hluboko do tajemství těch, s nimiž mluví, jednají nebo se baví, anebo opravdu nikdo nikoho nezná, počínaje matkou, otcem, těmi, co jsou nejblíž, i těmi ostatními, co jsou dál a dál a úplně nejdál. I ten druh neznalosti měl dvě odrůdy. Někdo ji chtěl znát, jiný ani ne. A co chtěla ona? Jak to bylo s ní a s těmi druhými? Andy jí navrhoval, aby hrála jen hry, v kterých má naději vyhrát. A které umí hrát ze všeho nejlíp.

A tak se usmála a mladík jako Neugeborn její úsměv přisoudil sobě a nepoznal, že to není výsměch na jeho adresu, ani v nejmenším, ale ještě znejistěl. Na zlomek vteřiny měl v pohledu zmatek zamilovaných. Nebo jen zmatek, pomyslela si. To mám takovou moc? Smála se v duchu i navenek.

„Neříkejte mi, že kromě duše věříte v lásku na první pohled,“ řekla.

„Nevím. Myslím teď na ty velryby, co se vrhají na břeh a hynou.“

„Chudinky,“ řekla Dita.

„Jo,“ odpověděl. „Už ani nevím, jestli se velryby podobají nám, nebo my velrybám.“

Pak řekl: „Myslím, že už mám na čase nechat si při tanci šlápnout od vás na nohu a odpustit vám to už dopředu.“ Už se vzpamatoval.

Tak dlouho jim to se mnou vydrží a trvá, smála se, a znala důvod úsměvu jen sama.

„Jste příliš laskav,“ řekla Dita mladíkovi jako Neugeborn. Nebylo to nejhorší vyzvání k tanci.

Pozorovala syny hostitele, dva bratry k nerozeznání podobné. Matka dvojčat měla platinový přeliv. Její společník říkal: „Obě ty děti vypadají úžasně, milostivá paní. Je to ohromné, co děláte.“

„Lichocení vás nikam nedostane, můj milý,“ řekla matka dvojčat.

Dita čekala na konec představování. Bylo to jiné než večírky, divadla a noční podniky v Praze. Oba dopisy, které měla v kabelce, se vzájemně ovlivnily. D. E. to tedy dopracoval na pobočné evropské ústředí Mezinárodních Modrobílých. Bankovka přiložená jako náplast na její nářky byla zároveň mastičkou na oznámení, že až přijde pošťák s jeho dopisem, bude už přinejmenším dvě hodiny „šťastně ženat“. Byla by ráda, pomyslela si, být schopna se tak rychle vzpamatovat jako mladík jako Neugeborn. Dovolila se ho, že si odskočí, ale už se k mladíkovi nevrátila.

„Víno, prosím?“ zeptal se číšník.

Chodila po přilehlém salonku s křišťálovým pohárkem. Oslovil ji druhý číšník: „Zákusek?“

„Ne, děkuji,“ odpověděla.

Přejela si dlaní volné ruky po boku. Mladík jako Neugeborn na ni z dálky přimhouřil oko. Dívali se na sebe, jako by se dívali do zrcadla. Houpavým krokem mu šla naproti. Taky mladík jí vyšel vstříc.

V prostředním sále začali tančit. Položila si kabelku na stoleček k oknu s brokátovým závěsem, sepjatým zlatou šňůrou se střapcem. Mladík ji uvedl do valčíkového rytmu. Držel ji zdvořile.

„Hezky tančíte.“

Jen se usmála. Líbily se mu její dlouhé ruce se štíhlými prsty.

„Opravdu se to s vámi všechno točí?“

„Dostávám závrať,“ odpověděla Dita. „Jako bych se dívala na jednu věc a viděla druhou. Znáte to?“ Přivřela oči. „Není to kolo. Je to řeka. A proudí rychle. A nevím, kam teče.“

„Teče,“ řekl mladík jako Neugeborn.

Jeho oči říkaly: teče, teče, teče. Myslel něco jiného.

Tanec skončil. Mladík ji doprovodil ke stolku. Vzala si kabelku.

„Tady se nekrade?“ usmála se.

„Říká se to. Ve Švýcarsku se nekrade. Je to moderní mýtus. Asi jako Orfeus v podsvětí. Tajemství sfingy. Sen o tom, jak nám to všem vyjde. Jestli o to zakopnete, je to, jako byste zakopla o práh, když chcete vstoupit do kuchyně. Nebo do ložnice.“ A jeho rty, aniž to opakovaly, na sobě podržely slovíčko ložnice. Ložnice, ložnice, ložnice.

„Rozumím vám,“ řekla.

„Chtěl bych.“

„Nevím, jestli bych to zase chtěla tolik, jako to chcete vy,“ řekla.

„Jste vážně tak pověrčivá?“

„Ve středověku by mě upálili.“

„Na váš účet,“ dodal.

„Jak to myslíte?“

„Díváte se na mě, jako byste viděla už párkrát lehnout všechno popelem.“

„Snad ne?“

„Máte modré oči.“

„To vidíte až teď?“

„V něčem.“

„Mám asi studené oči.“

„Máte něžné a teplé oči.“

„Ne.“

„Hluboké oči. Jako moře, když padá soumrak. Hodně modré.“

„A za chvíli řeknete, že v nich mám oheň, ne?“

„Ne, oheň ne.“

„Popel.“

„Cítíte se jako Popelka?“

„Někdy. Když sestry odejdou na bál a zůstanu doma.“

Podíval se jí výmluvně na boty, ale spíš ocenil její dlouhé nohy.

„Mám oba střevíčky?“

„Bohužel,“ řekl skoro drze.

„Aha.“

Pak řekla: „Doufám, že jste to s tím ohněm a popelem nemyslel vážně.“

„Ne,“ řekl mladík jako Neugeborn. „Je to asi jen způsob, jak si říkáte, aby vás člověk sváděl.“

„Kdo vám řekl, že chci, abyste mě sváděl?“

Podívala se do zrcadla. Přičísla si dlaní vlasy. Pořád jí ještě nedá moc práce opatřit si společnost, řekla si v duchu. Dívala se v zrcadle na svoje oči.

V přestávkách mezi hudbou a tancem roznášeli sluhové skleněné kalíšky s ovocnou směsí. Mandle, hrozinky a pomeranče a banány a jahody v řídkém tvarohu. Měla to za devět měsíců poprvé. Už nechtěla s mladíkem jako Neugeborn tančit. Vyhnula se mu. Pochopil, že se mu začala vyhýbat, a nechápal proč. Předstíral, že se dívá jinam. Nechtěla ho urazit, ale co má holka dělat, když něco chce nebo nechce?

V duchu poslala Dita hned po přečtení toho, co jí napsal David Egon Huppert, Herbertu Lágusovi „poselství plné pokory a lásky“.

Ale za chvíli stál mladík jako Neugeborn zase vedle ní. „Doufám, že se beze mě nenudíte.“ Jako by tomu přišel zabránit, dodal: „Není to směšné, když se říká, že jedinečnost člověka určuje výhradně bolest duše? Četl jsem totiž odpoledne o schopnostech šimpanze a delfína.“

Dita neodpověděla. Tam už přece byli na začátku, ne? Odvíjí se všechno, doslova vše, v kruzích, od začátku ke konci, dokolečka dokola, nejdřív k závrati, pak k nudě? Dívala se na starší ženy, dosud hezké a elegantní. Tvářily se, jako by opravdu ještě chtěly, co ve skutečnosti měly už dávno. Kdysi ji Isabela Goldblattová ujišťovala, že i nejstarší ženy mají rády romance, ale nemají už rády svoje tělo.

Mladík dodal: „Víte, co trápí opice a delfíny? Opice se můžou utlouct po banánech a čokoládě. Delfíni po uzenáčích. Jednou jsem stál před klecí opic. Čekal jsem, až některá začne brečet, když sním banán a nedám jim ani kousek čokolády. Musí být šťastnější než lidi. Taky jste slyšela, že z dinosaurů se stali skřivani? Všichni se musí přizpůsobit.“

„Jako například?“

Přijala ho zase na milost?

„Doufám, že nemáte nic proti chameleónům.“

„Ani ne.“ Vybavila si, co říkala poslední den v Praze Brita. „Říká se, že je to s nimi jako se všemi zvířaty v pořádku, dokud nezačnou pochybovat o smyslu své existence.“ Pak řekl: „Víte, co říkají – prý – Američani? Že je lepší si přát nemít než si přát mít. Nebo něco neudělat než to mít za sebou. Už si to nepamatuju.“ Mlčela.

„Chcete se mě zbavit?“

„Na chvíli,“ řekla.

Dita myslela na to, že v jejím životě byli od začátku dva D. E. Taky ona měla asi v očích D. E. dva životy. Je to vždycky všechno před potopou, během potopy a po potopě? Usmála se.

Zpěvačka z bernské opery zpívala lidovou píseň o letní cestě. Stála před mikrofonem v těsných šatech ze zeleného hedvábí, se zlatými střevíčky. Píseň připomenula Ditě reprodukci, kterou dostaly na šestnáctku od Munka a s níž Brita zatopila. Jmenovalo se to Letní ráno. Dita nevěděla, kterou vidinu, vyňatou ze skutečnosti, zavrhnout dřív. Její tvář zrůžověla vínem. Oči jí zářily, tělo se jí vlnilo. Přecházela po silném koberci se vzory hadů a ptáků a stromů. Na gobelínech na zdi byly výšivky pastýřů a ovcí, scény z lovu, se psy a jezdci na koních.

Poslouchala zpěvačku. Pokaždé, když na sebe myslela v souvislosti s D. E., měla pocit, že naslouchá podvědomému, tajnému zpěvu, na němž se podílela nestejnou silou. Cítila, že byl D. E. stejně vinen jako bez viny. Trest se napájel jinými zdroji. Kdo byly pro D. E. obě Dity Saxové? Co si tenkrát v hotelu pokazila? Byla taky zároveň vinná i nevinná? Napájel se její trest nějakým zdrojem, anebo byl bez zdrojů? V písni zněl strach z něčeho, o čem si myslela, že bude její budoucnost.

Byly to hlasy tak silné, že skoro nechápala, jak to, že je slyší jen sama, že to není jako třesk, který trhá zemi a hvězdy a vysílá svůj studený oheň do vesmíru. V každém z těch hlasů, které ji obeplouvaly a které v ní zněly vevnitř, slyšela ještě další hlasy, jako má ořech skořápku nebo nějaké tajné černé slunce samo v sobě ještě jedno jiné, jako v anekdotě z knížky, kterou měla ráda. Slyšela hlas svého hlasu uprostřed té motanice zvuků, i když mlčela. A zaslechla ze svého ticha ozvěnu hlasu D. E. A nezáleželo ani tolik na tom, kde byl nebo co říkal.

Dita poslouchala švýcarskou zpěvačku, jako by si do její písně vkládala nějakou svou vlastní píseň, jako kukačka vejce do cizího hnízda, na okamžik svlečenou z melodie, jako se večer svléká člověk, než jde spát, a jako by náhle obnaženost vystřídala slova i nápěv.

Pokusila se usmát a shledala, že to není těžké. Nikdy to vlastně nebylo tak svízelné nebo namáhavé. D. E. si opatřil sportovní renoltku, která, jak psal, se nedá srovnat s jeho bývalou kádéefkou. Dal „vale sentimentálním vzpomínkám“, které leda „narušují“ soustředěnost „nutnou k úkolům nové generace“. Zatrhl si ve slovníku slovíčka logika a realita. Psal, že je-li ctižádost jako šipka, která ukazuje člověku směr dopředu, aby neměl čas se otáčet, bude čím dál tím ctižádostivější.

Bylo to upřímné i nabubřelé, jako celý D. E. Nemusel ani připomínat, jak se tvrdě rozloučil s minulostí a přerušil i tak už řídkou korespondenci se svou nevlastní sestrou. A o co si připadá dospělejší než jeho francouzští vrstevníci. Nakonec, psal, jsou zaujati všichni především sebou, svou kariérou, majetkem (záštitou existence), bez ohledu na to, co říkají a jak se tváří. Je to povaha člověka. Byla by lež to zapírat a směšnost se za to stydět.

„Konec idealismu,“ řekla polohlasem. Nikdo ji neposlouchal. „Začátek života?“

Mladík jako Neugeborn, její jediný společník, se zatím ztratil, jak chtěla. Nebylo pro ni nejspíš těžké někoho od ní odradit.

D. E. ji ujistil, že ať se stane cokoli, zůstanou přáteli. Myslela do nejzazších podrobností na to, co s D. E. měla. Na to, co společně podnikli, když se sešli. Co ho na jejím chování přitahovalo nebo odrazovalo. Postrádala v sobě jen druh lásky, kterým by si ho udržela a který by mu zabránil, aby ji zradil, a styděl se za všechno, čím by jí mohl ublížit? Snad v ní nenašel dost odvahy k něčemu, o čem se ani nezmínil? Nebo v ní nenašel dost podpory, kterou potřebuje muž vedle ženy? Ten způsob, kterým žena muži pomáhá, aniž si o to říkal, protože už dopředu ví, co je nutné, co se od ní čeká? Není to asi jen vařit, ustlat, pro něco skočit, zaběhnout k ševci dát mu vytáhnout boty, něco opatřit. Neměla v sobě něco, co v ní hledal, druh pokory a současně povzbuzení, inspirace, tisíce nepojmenovaných vlastností a činů, jakkoli nepatrných, ale který muž u ženy buď najde, nebo nenajde, a co z toho, často beze slova vysvětlení, vyplývá? Poprvé byla příliš trpělivá. Čekala dlouho. Až dostal strach podruhé. Poprvé ho vlastně sama vyzvala nebo svedla. Snad proto o ní pochyboval? Co udělala špatně?

Příteli odpouštíme všechno: chování, bláznovství, co je to třetí? Nestydíme se za něj, ať udělá, co udělá? Mohla si představit, jak by se tvářil, kdyby se tu setkali. Předstírala by potřeštěnost, hlasitý smích? Odpuštění i rozhořčenost? Aby zakryla pohnutí a sevřela mu alespoň ruku?

Napadlo ji, že by jí nevadilo být mrtvá, a styděla se za to. Musí v ní být přece ještě něco jiného než slabá ženská duše.

Dát muži sbohem znamená si připustit, že člověk selhal. Mezi uraženou ješitností a zlomeným srdcem je málo místa. Selhání kouzla. Trieste. Nedokázali jsme to. Nebudeš otcem mých dětí. Nebudeš mě utěšovat. Nezestárneme spolu. Nebudu tě hladit, až budeš mít starosti.

Přála si celou dobu vědět, co s ním bylo, když nevěděla nic, teď si přála nevědět.

Oči jí změkly. Dát muži sbohem znamená už jenom vzpomínat si na ruku, která jí ležela na boku, když zavřela oči. Myslet si, že táž ruka existuje, ale daleko, a utěšuje, dráždí a zasvěcuje někoho jiného. Dopis, který mu napsala před desíti dny, nebude D. E. nikdy znát, protože mu ho neposlala. O zápase, který už nebude muset svádět. Rozbušilo se jí srdce. Zpotily se jí dlaně. Připadala si, jako by ji odnášel proud dál od lidí, které nechtěla ztratit. D. E. ji definitivně vypustil ze svých projektů, ze své budoucnosti.

Cítila tlak na hrudi, který mají lidi, když čelí ohni nebo zátopám, jako když v lágru prochladla nebo je nutil Sturmmann Zugschwert sprchovat se nahé v ledové vodě a některým holkám selhalo srdce. Jiným se objevily z rozrušení a vyčerpání a strachu v ústech boláky. Bolely je pak klouby, ledviny, některé dostaly žaludeční vředy.

Ještě vteřinu myslela na jeho přítomnost, která by znamenala přítomnost jeho ženy a jejího tatínka. D. E. by předstíral, že ji žárlivě střeží, i kdyby, chudinka, nemohla udělat bez hole ani krok. Otci by odpustil, i kdyby měl napsáno v rubrice povolání „dělový král“.

Bylo to něco jiného, než co provozovala zelenoboká sopranistka z Bernu. Byla to síla, která se do ní přelévala z Egona Davida Hupperta bez ohledu na jeho charakter. (Jedna ze záležitostí, kterým nerozuměla.) Nebylo to ani jen ve vzájemném doteku. Možná, že se do něho přelévala stejná síla z ní. Byla to ta neviditelná, nehmatatelná, ale citelná energie, kterou nelze vyjádřit, ale která existuje.

Ozval se potlesk. Lidi se usmívali. Zpěvačka se ukláněla. Doktor Fitz jednou vykládal o zemědělci, který oral, přišla bouře a uhodil blesk. Prodělal si ve vteřině hrůzu, jakou si mohla domyslet, ale přežil to a podruhé už byl připravenější.

Po zpěvačce přišli na řadu hudebníci ve večerních oblecích. Nemá to smysl, napomínala se. Všechno, co bylo v mém životě dobré, se stalo jen jednou. Opakování nebyla úspěšná. Jsou dva druhy věrnosti, jak tvrdila Brita. Oddanost těla, přátelství duše. Nebo „náklonnost těla“? Má člověk uznat první, aby dostal zálohu na druhé? Do jejího slovníku se dostalo příliš mnoho účetních výrazů. Starého čerta. Kdo lže, musí čekat, až bude obelhán. Vnímala, co si musí objevit každý jen za sebe, co nenajde v knihách, v receptech. Cítila, jak se jí potí dlaně.

Dívala se kolem sebe. Opřádalo jí horko. Zrcadla na stěnách jí vracela všechny druhy úsměvů, jakými se obrnila. Když se cítí člověk chudý, připadají mu všichni bohatí? Když byla malá, vštěpovala jí maminka, že se musí vždycky chovat, jako by se na ni někdo díval. Naučit se chovat jako „mladá dáma, za všech okolností“.

V modrých šatech byly její oči taky o poznání modřejší. Oblouk úsměvu byl jako duha, jejíž skytá část dovršuje kruh.

Žena, která vypadala velmi židovsky, s křížkem na zlatém řetízku, říkala francouzsky svému tanečnímu partnerovi: „Třeba jste nebyl nikdy doma, abyste viděl každodenní krásu, takže můžete jen těžko opustit něco, kde jste nikdy nebyl.“ A ještě: „Il ne faut pas avoir deux poids et deux mesures. Co se někomu hodí, je jinému nevhodné.“ Její společník říkal: „Jen pět minut. Pak o tom můžeme mluvit v posteli.“

4

Ditu požádal o tanec tlouštík z bývalého německého pohraničí. Hráli anglický waltz. Mohla se vsadit, že když ji oslovil francouzsky s hrdelním přízvukem „smím prosit?“, polykal ještě poslední sousto uzeného lososa. Měl růžové tváře jako rozkrojená ryba.

„Mé jméno je Kaiser,“ představil se. „Profesor drilu v obchodních provozech nad sto padesát zaměstnanců. Dá se to měřit jen vojenskými výsledky. Bývalí oficíři jsou pro to ideální. Analytické schopnosti, jednomyslnost ve věci vůle, přesnost a kázeň. Ale někteří lidé jsou pořád ještě choulostiví, když přijde na naši nedotčenou a zgruntu dobrou zeměkouličku.“ Dodal: „Je krásný večer, slečno.“ Díval se, jako by mu úplněk ve vysokém okně s hustými záclonami připomínal včerejšek i zítřek. Když mu neřekla jméno, ačkoli jí na to dal čas, doplnil: „Máte taky za to, že je přítomnost tak důležitá? Máte ruce jako dvě labutí hrdla, Fräulein…“

„Jste tu se svou ženou?“ zeptala se Dita.

Usmál se spiklenecky: „Potkal jsem náhodou minulé pondělí na maturitním večírku v mé rodné obci spolužákyni, s kterou jsme se kdysi chtěli vzít. Byla to velká láska, jak se říká. Měla stejně plavé vlasy a modré oči jako vy.“

„Vy taky netančíte špatně.“ Odhadla ho na těžkou váhu. To neřekla.

„Co si myslíte o Americe, slečno?“

Měla se otázat, co předpokládal nebo chtěl anebo si přál, aby si myslela? „Proč?“

„Nesmíme dopustit, aby nám vpadli Američané do zad jako po první válce.“

„Myslím, že už jsem imunní.“

„Myslíte, že jste imunní?“

„Domnívám se.“

„Proti čemu, slečno?“

„To už si budete muset domyslet,“ řekla zdvořile.

„Domýšlím si…“

„Děkuji,“ řekla.

„Prosím,“ řekl.

Nejspíš si myslel svoje. To si asi myslel německy, ne francouzsky. Snažil se z toho vybruslit, asi s ohledem na její mládí.

„Hranice proti barbarům a barbarství musí být neochvějná.“

„To předpokládám,“ řekla.

„Kolem nás i v každém z nás, myslím.“

„Zajisté.“

Usmál se. „Když se naučíme dobře lhát, slečno, a nenecháme lhát jen ty druhé – jestli víte, co myslím –, dožijeme se ještě všichni lepších časů. Kdo bude chtít naši sílu, bude muset ocenit i naši minulou slabost. Je to nová morální hranice, slečno. Nová doba razí nová spojenectví. Co bylo včera, už neplatí, jestli mně rozumíte. Smím si pro vás přijít na polku?“

Předpokládal, že si ho zapíše do svého tanečního pořádku?

Napadlo ji, jak by se asi tvářil, kdyby se ho zeptala, jestli nosí na vestě pod sakem svá stará vojenská vyznamenání, jako například Für treue Dienste in der SS. Na svou obrovskou váhu a rozměry tančil slušně. Asi se polil kolínskou. Mohla si ho představit, jak by jí nařídil v Birkenau jít do koupelny a nezdržoval se barvou očí, vlasů nebo tvarem ramen a paží.

„Připomínáte mi něco,“ řekl. „Jaro 1945. To pro nás nebylo hezké jaro. Ani pro svět to nebylo hezké jaro, jak se ukazuje. Když Rusové okupovali zámek Bismarcka von Osten v Pomořanech, nebyl tam jediný německý muž.“

„Doufám, že všichni neutekli,“ usmála se Dita.

„Zámek měla na starosti Frau Hofeditz se svou sedmnáctiletou dcerou Gerdou. Čekala na ni nejlepší budoucnost, ať už válka dopadne pro Německo, jak chce. Jednu únorovou noc přijelo na dvůr pár náklaďáků a znásilnili Frau Hofeditz, její dceru a všechno, co mělo sukně. Místo se jmenovalo Plathe. Nikdo si nedovede představit, jak se obě ženy tvářily, když jim řekli, že mají chorobu stejně starou jako dějiny znásilnění. Ošetřoval je židovský doktor, jistý pan Arndt, který prožil šest let v Německu jako ponorka. Hodně lidí přežilo v podzemí. Jen v Berlíně jich mělo být pět tisíc. Pokud jde o ty znásilněné, napočítali jsme v Německu tři sta tisíc nemanželských dětí, které spatřily světlo světa díky jaru 1945. Ve statistikách je kolem jednoho a půl milionu znásilněných německých žen.“

„Víme asi oba o hrozných věcech.“

„Jsem rád, že to říkáte, slečno.“

„Znásilnit někoho není nikdy hezké,“ řekla. „Četla jsem o tom v novinách. Už proto by neměly být války.“

„Každý s vámi musí souhlasit, slečno.“

„Kdy?“

„Musíme se zeptat hudebníků, kdy plánují polku.“

„Jsem trpělivá,“ usmála se. „Zbavila jsem se skoro všech předsudků.“

„Nikdy nespěcháte?“

Podívala se na něho. „Spěch pochází od ďábla,“ dodal.

Dita se dívala, jak si česal vlasy na patku. Mohla si ho představit v jakémkoli kárném táboře (jako Sturmmanna Zugschwerta, když si plánoval výlet do ženského lágru, aby jim – pro změnu – nařídil svléknout se do naha), jak se prochází, sytý a pilný, spokojený s výhledem na to, jak bude vypadat německý svět příštích tisíc let, aniž si musel lámat hlavu, jestli je lež lží a pravda pravdou, v uniformě, šité na míru židovským podčlověkem, s parabelou ráže devět milimetrů a jezdeckým bičíkem, aniž široko daleko byli koně, s olověnou kuličkou, nebo jezdeckým bičíkem spleteným z kučeravých černých vlasů a lemovaným zlatem z roztavených zubů, vyražených vězňům, někdy ještě živým. Nebyl ještě asi tak kulaťoučký a nestěžoval by si, kdyby se ho zeptala (asi se tak docela ještě nezbavila netrpělivosti ani všech předsudků) na ztrátu paměti. Všichni si asi pamatujeme hlavně to, co chceme. To, co jsme, jako by člověk nebyl jen to, co jí, jak tvrdil Sturmmann Zugschwert, ale i to, co zapomene nebo co si zapamatuje. Je to zábavná hra klást si občas otázku, co je člověk, a odpovídat si na to, co mu slina nebo myšlenka na jazyk přinese.

Vzpomněla si, jak v Praze popravovali K. H. Franka, čemuž Neugeborn s Andym věnovali tak přibližně dvě vteřiny svého drahocenného času, než šli do Lékařského domu vyřídit si utkání v boxu. K. H. Frank prý plivl svému popravčímu do tváře a kat mu za to dal, ještě než ho pověsil, facku. To bylo tak vše, co Andy s Ficim byli ochotni zaznamenat, i když daleko později. Napadlo ji, že tlouštík třeba trávil válku v Norsku nebo Švédsku. Kdoví? Má se ho zeptat? To by nebyla vhodná otázka: Co jste dělal za války? Ačkoli by měl možnost. Neměl se čeho bát. Bylo to jako manželství. Kdo se chtěl přátelit s manželem, musel brát taky jeho manželku. Nebo naopak. Takový balík. Půl kila cibule, když koupíte kilo česneku. Brambory a pomeranče. Jestliže chtějí postavit Američani nový ochranný val v Evropě a potřebují k tomu Německo, nemusí být nikdo Nostradamus, aby prorokoval tajně konec světa. Jistě, ovšem, ano. Samozřejmě. Neměl by jí to sám povědět?

Tlouštík se na Ditu usmál a dodal: „Ta mladá mu říkala o svých bezesných nocích. Jak ji pokrývá studený pot, když slyší motor nákladního auta. Líčila mu, jak se matka pokusila o sebevraždu. Umřela studem. Pohřbili ji na zámeckém hřbitově.“

Ani teď Dita neodpověděla. Sklonila bradu a dívala se na tlouštíka s dobráckou tváří, jako se dívá býk na toreadora. Nebo jako se dívá pes připravený kousnout. Řekne jí za chvíli, dobrá, že co platilo včera, nemůže dost dobře platit dnes? Nebo že se – ve společném zájmu – nesmějí nechat oslabit včerejším dělením na dobré a špatné, správné a nesprávné, protože taková měřítka, bohužel, už přinejmenším zastarala? Je to pořád jen jako jedna a jedna, my, nebo oni? Včera nebo zítra. Bude to, co bylo, vypadat ve srovnání s tím, co teprve přijde, jako nevinná nedělní procházka?

V rytmu tance se slévaly zvuky a barvy, pohyby. Hudba a světlo vyplňovaly místnosti.

„Za čas doktor Arndt vysledoval změny v chování té mladé. I když líčila, jak ji vojáci Rudé armády tiskli znovu a znovu ke zdi, usmívala se na ně a za každého vojáka si dělala vroubek na dveře. Nakazila sedmdesát pět vojáků. Na dvoře, než to dostala, řekla, že to bylo za matku a že už taky nechce žít.“

„Kdo?“

Otázka tlouštíka překvapila. Jaký by asi sám vynesl trest za nakažení sedmdesáti pěti vojáků a oslabení branné moci okupační armády?

Dita se usmála. Připomenul jí znovu poddůstojníka v Auschwitz-Birkenau, který, podobně jako Sturmmann Zugschwert, jim měl vždycky co povědět. Jedno z jeho rčení: Not bricht Eisen. Nouze láme železo. „Versehen ist verspielt,“ řekla s úsměvem. Omyl je prohra.

„Mluvíte dobře německy.“

„Dobře je přehnaně. Mluvím.“

Chtěl, aby se vcítila do utrpení německého obyvatelstva, když válka vstoupila na německou půdu? Opravdu trpěla i armáda?

Pak řekla: „Minulý týden mi jeden váš kolega ve zdejší hospodě říkal, jak to měli na východě krásné.“ V Bukurešti ho za tři marky hostili v nejlepším hotelu až do rána. Nemusel si špinit ruce. Antonescu trval na tom, že na jeho méněcennou rasu nikdo nesmí sáhnout. Vybije si ji sám. Někteří důstojníci SS opravdu opatrovali své Židy jako oko v hlavě, aby pro ně pracovali, ve fabrice nebo v jiném zařízení, někdy i v domácké výrobě, všechno pro německé zázemí i pro armádu, a místo nich vítali, že zabíjejí jiné, protože, samozřejmě, zabíjení nemohlo ustat, i kdyby národohospodářské úvahy byly sebepřesvědčivější. Vždycky musel někdo za někoho zaskočit. Na gestapu v Berlíně měli stovku takových listin. Někdy ze známosti nebo z protekce přimhuřovali i nejvyšší hodnostáři Reichu a Waffen SS oko, ale vždycky jen tak, aby zákon vyhlášený v Norimberku v roce 1935 zůstal nedotčen a neohrožen výjimkami. Nebyly výjimky. Mohlo být jen prodlení. Nakonec přijdou na řadu i ti na listinách. Antonescu jim sáhne nejprve na kapsu, jak uváděl. To mu nemohou mít za zlé. Je to v nejlepších evropských tradicích, jak utnout méněcenné rase tipec, tam, kde je nejcitlivější. Za deset marek se jeho kamarád na Ukrajině cítil jako paša. Čím dále na východ, tím líp. Za patnáct marek dostal v Lemberk, na co si vzpomněl: husy, kachny, slepice. Bílou kůži do devatenácti let. Snědá děvčata prý dospívají už ve třinácti. Navštívil na východě lecjaké dívčí Doroteum pro německé vojáky, včetně prostších a sprostších kurvinců v Polsku a Rusku. Byl už nadosmrti vyznavačem německých Feldordellen Nr. a tak dále Ost. Není nad vojenskou romantiku. Holky nad dvacet se už počítaly v polních nevěstincích za přestárlé. Nikdo si nemusel dělat starosti, co s nimi bude, až se opotřebují. Většina sloužila kratčeji než od menstruace k menstruaci. Tak tři neděle. Cikánské, ukrajinské a rumunské orchestry, housle, cimbál, činely. Jelení na smetaně, skopce, divoké svině. Ryby, maso, pernaté ptactvo. Z jednoho polního nevěstince Ost prý vypouštěli ráno děvčata do pšeničného pole a směli je střílet jako koroptve. Některé za jednu noc už stejně nebyly k použití. Pro Hitlerjugend to byla ideální cvičná střelba na pohyblivý terč.

Tlouštík ji zkoumal. Byl to pomalý pohled, který už nemohl být výmluvnější. Napadlo ji, že by ji byl v stavu zavléct i na záchod. Nebo zkoumal něco v sobě? Cpal jí ruku dolů? To snad ne. Dívala se mu teď přímo do očí. To si taky ještě před devíti měsíci nemyslela. Zůstanou tihle lidi můj osud? Já jejich?

„Zásadně se neptám na podrobnosti,“ usmála se. „Usmíval se na mě. Když budu mít trpělivost počkat, uvidím ve starých arénách ještě nová představení. A v táborech, které vyklidili, nové lidi. Varoval mě, abych nebyla moc překvapena.“

„Slyšela jste o gladiátorech?“

„Učila jsem se o nich.“

„Kdo už by tomu všemu věřil, děvčátko,“ řekl tlouštík. Měl opravdu dobráckou tvář. Jak člověk pozná, jestli někomu křivdí nebo ne? Nikdo nenosí svůj policejní raport na čele. Válka je válka.

Tančili kolem gobelínu se scénou z lovu.

„Jsme všichni tak trochu gladiátoři a tak trochu Cézar,“ řekl tlouštík.

„Ano?“

„Nejde vyhloubit studnu jehlou, slečno.“

„Tomu věřím,“ řekla.

Znělo v tom, že se dá ráda poučit.

„Na co myslíte?“ zeptal se tlouštík, když se odmlčela.

„Jak říkala naše taková bytná, ještě než jsem odešla: Kdo nemá rád rámus, neměl by si vybírat za souseda kováře.“

„Ano, ovšem, zajisté,“ souhlasil tlouštík.

„Dámy a pánové,“ ohlašovala hostitelka po boku svého muže. „Dámská volenka.“

Její manžel ji uvedl na parket.

Dita pohlédla k oběma bratřím. Ponechala si svůj úsměv a oči jí oživly. Vyšla na balkon. Hledala na lesklých parketách svůj odraz, potápěný vzhůru nohama. Lze opravdu zabít člověka i něčím tak měkkým jako bavlnka?

Na nebi se třpytily hvězdy. Stýskalo se jí po slovanské pomalosti, i když se jí nestýskalo po německé důkladnosti. Ptala se sama sebe, co to je, co je v ní tak židovské, i když je blond, modrooká a nemodlí se.

Tma venku nebyla úplná. Měsíc se leskl jako kus ledu. Viděla v duchu slovanské lesy a louky, mírné hory a návrší, kus slovanské duše, který ji prostoupil a smísil se s tím, co v ní bylo židovské, i s tím, co v ní bylo německé, protože žila příliš dlouho za války v Německu a v okupovaném Polsku. Co všechno asi může vysvětlit člověka? Povaha? Charakter? Datum? Kariéra? O čem sní nebo co si oškliví? Co dokáže? Co udělal, dobrého, horšího, vysloveně zlého? Komu a v čem křivdil? Čím ukřivdil sobě? Čím prošel? Kde všude byl? Čím ještě projde? Co chce? V co věří, někde na dně své duše? Nač zapomněl? Co si pamatuje? To všechno dohromady?

Napadlo ji, že tlouštík by jistě dokázal svést na plynojem ztrátu těch všech, kteří zmizeli z povrchu země. Všechno, co bylo včera, pro něho bylo mrtvé. Svět mohou spravovat jen živí. Žít znamená vyhrát. Dát se zabít znamená – pro lidi, jako je on – porážku. Plyn včera je mu zárukou čistšího vzduchu dneska, a až se zapomene na mrtvé, nezkaženého ovzduší zítra. Neobtěžoval se ani v duchu pochodovat k včerejšku. Mašíroval s důvěrou k zítřku. Má smysl se ptát, jakou cenu má život jednoho člověka? Neláme si hlavu rozporem mezi jednotlivcem a celkem. Pro mnoho lidí neznamená život jednoho člověka – pokud není zrovna jejich – víc než loňský sníh. Někdy neznamená moc ani pro člověka samotného. Musí být dlouho sám, než na to přijde.

Měla jistě i něco z Andyho Leboviče. Podívala se na člověka a věděla, jestli by s ním chtěla být v lágru nebo ne. Co by byl asi zač. Nebo si to jen namlouvá?

Chtěla by být ještě v lágru sama se sebou? (Kdyby to muselo být?)

Zapadala šlépějí do sněhu, a zároveň si říkala: jsem bláznivá, co tu ve sněhu hledám? Co hledám pod hvězdami? Ve větru? Vnímala ledový dech zimy.

V bezeslovém větru slyšela hučení, jako ve žhavém středu země. Vnímala, jak se chvěje. Je mi zima, říkala si. Chtěla bych se ohřát. Dotkla se pohledem hvězd. Průsvitné tmy.

Dívala se na hřebeny lesů, které se houpaly s větrem. Větve ztěžkly sněhem. Z pokoje vedle, kam neviděla, vyléval oheň do noci světlo. Hvězdy se podobaly rybám vyplaveným na břeh. Ležely nehybně. Vybavila si v duchu hlas ohně, který zní jako polykané doušky vody nebo jako prádlo rozvěšené na šňůře a praskající ve větru. Hltavost, která zní v plamenech, jež požírají jeden druhý. Vybavila si žhnoucí popel, který se sype skrz rošty na kamenné dno ohniště a černá. Představila si při pohledu do noci a sněhu a lesů popel.

Vzpomněla si na Kity Borgerovou a na lidi, co odjeli hned po válce až do Austrálie. Jak to změnilo Dorisku Levitovou, když otěhotněla. Je toho víc, co dělá z děvčat něco a někoho jiného. Nebyla to jen Brita se svými dvěma nebo třemi „hroznými“ dny.

Ovanul ji dech kotliny. Od ledovce přicházel mrazivý dech. A s ním už vůně ve tmě nezbadatelných luk. Svět se před ní valil řídkou hvězdnatou tmou, osvětlenou sněhem. Cítila zvláštní druh napětí, v němž člověk tuší, co se může stát, jako by se stalo už všechno, a současně, jako by se ho to netýkalo. Večer proplouval horami a dotýkal se prsty noci a protkával ji tím řiďoučkým světlem. Hvězdy se rozlévaly okolo měsíce v kruzích.

Každý rok takhle přicházelo jaro. Člověk si přál něco lepšího, než měl. A zároveň s tím musel myslet na peníze, známosti, co udělá. Kam půjde. Bylo by dobré mít dost peněz. Stokrát, tisíckrát víc než bankovka od D. E. Bez ponižujícího doprošování a pokořujícího přijetí. Něco ukrást, jako to chtěl loni Fici Neugeborn? Jistě, když je člověk při penězích, má spoustu přátel. Když zchudne, přichází osamělost. Vztáhla paži do tmy. Byla na tom ještě dobře. Za zády cítila teplo. Vdechovala chlad z ledovce. A napadlo ji, že by tu mohla stát hodinu a zůstat na ocet.

5

„Proč jste odešla?“ ozvalo se za ní. „Není vám tu zima?“

„Nezdá se vám, že to kapku přeháníte?“ zeptal se druhý z bratří.

„Byly tu dveře,“ prohlásila s úsměvem.

V jejím hlase zaznělo něco, co vystřídalo pocit povýšenosti, s jakým mluvila s tlouštíkem, a netrpělivosti, s níž hovořila s mladíkem jako Neugeborn. Hledala v hlasech obou bratří blahosklonnost, kterou by nepřijala, a neslyšela ji tam.

„Lvice se neživí kořínky,“ řekla ještě.

Vzali ji dovnitř. Prováděli ji domem. Ukazovali jí obrázky na stěnách chodeb a předsíní. Dívala se na jeden.

„Salvador Dalí, otcova chlouba,“ řekl druhý z bratří. „Tohle je Hieronymus Bosch. Čtyři sta deset tisíc marek.“

„Znáte Kafku?“ zeptal se první z bratří. Měl hlubší hlas.

„Jako bych to byla sama.“

„Nebyl tu ještě nikdo z Prahy,“ řekl.

„Měla jste těžkosti se sem dostat?“ chtěl vědět první.

„Vím jen, že v Basileji si málem nafackovali dva Italové, kdo mi smí odnést kufry.“

„Na co se napijeme?“ zeptal se druhý.

Kývl na číšníka, který jim přinesl tři poháry a šampaňské ke stolku.

„Co jste říkala tomu tlouštíkovi?“

„Většinou říkal on mně.“

„O čem vás poučil?“

„Neřekl mi moc nového,“ odpověděla zdvořile.

„Dovedu si to představit.“

„Když taje, jsou cesty samé bláto, jak říkají Číňani,“ doplnil první.

Podmaloval to svým hlubším hlasem.

Rumunská děvčata si objednala u pianisty polku. Dita vtáhla oba bratry na parket. Cítila jejich zájem a svůj zájem. To, čím jsou si lidi při prvním seznámení nejzajímavější. Pak vyťukal pianista Polkám polonézu. Bratři zavolali znovu číšníka, aby jim dolil. Tančili všichni tři. Bylo to rychlé. Šla si ráda sednout. Měla dobrou náladu, jako by to byla záloha na celou noc, na zítřek, na celý život.

Dita dopila svou sklenici. Zaklonila hlavu a nechala si vtéct do hrdla i poslední kapku. Hodila prázdný pohárek za sebe do záclon. Jsem už pěkně opilá a nic jsem dohromady nevypila, řekla si. Smála se nahlas. Poznávala svůj smích, ozvěny z Lublaňské. Proč by si nemysleli všichni, jak je šťastna? Nikdo ji nemusí litovat. Není proč. Cítila své tělo, tváře, horko, spoustu krásných věcí kolem sebe. Když si oddechla a bratři čekali, co řekne, začala:

„Potkala jsem tu bratra jednoho kamaráda z války. Neslyšel o něm slovo. Náhodou potkal mě. Je to hodný člověk, malíř, už uznávaný. Nese si celou minulost s sebou. Je smutný, přestože má bílý dům v krajině, která vypadá jako Habry u Golčova Jeníkova. Pracuje většinou na zahradě. Má ateliér, gramofon a desky, které si pořád přehrává, protože jinak, jak říká, by nemohl pracovat. Mluví o české krajině. Tvrdí, že ji maluje. Nedá se to dokázat, protože je to abstraktní. Má dvě auta, vlastně tři, protože jedno koupil svému devatenáctiletému synovi. Nehne se z domu, leda v zimě. Má ještě jeden barák v městě. Jeho žena je Švýcarka. Má pořád strach, co se stane s dětmi. Nemají z jeho strany jedinou babičku, dědečka, tetu. V životě se jí ještě nic špatného nestalo. Ale nemá klid, právě proto, že se ještě nic zlého nestalo. Asi by o sobě nemohla říci, že ani sto ran někomu jinému by ji nechalo nezraněnou. Přitom její muž nechtěl, aby ho litovala, i kdyby jen beze slov. Chtěl, aby si myslela, že je silný, a obdivovala ho a přebírala od něho sílu. Ale ona cítila obojí. A když jsem od nich jela, měla jsem pocit, že poprvé v životě někomu závidím. Ne bílý dům, auta, kytky a zahradu a že si ten člověk může dělat, co chce, a že jeho žena má jen starosti s budoucností.“

„Máme taky jen takové starosti,“ řekl druhý bratr.

Zničehonic se rozesmála. U gobelínu někdo říkal, že lovcova a horalova žena někdy zůstává sama, ale rybářova žena nebo matka musí počítat se samotou napořád. To má člověk ztratit ze strachu i to málo, jako ten, co ztratil hodně?

Na menším gobelínu se otáčeli pastýři bokem k pastýřkám, které se na ně dívaly – cudně i vyzývavě a svůdně. Kousek od nich se pásly ovce. Gobelín musel být pár set let starý. Zabíral půl stěny, mezi oknem a dveřmi.

Dveře byly ze světlého dubového dřeva, velice pevné, důkladné a krásné. Byla to dobrá stará práce.

„Jste krásná,“ řekl první z bratří.

„Nevím. Když jsem se narodila, měla jsem tmavomodré oči. Když mě přinesli mamince, divila se – jak mi později vyprávěla –, jaké jsem měla hluboké tmavomodré oči. Tak zvláštní oči, říkala maminka, že měla skoro strach, aby se mě nemusela bát.“

„Nenaháníte nám strach.“

„Ani bych nechtěla. Nemám už přece hluboké tmavomodré oči.“

„Máte krásné modré oči,“ řekl první.

„Hluboké oči?“ zeptal se druhý, ale skoro to nebyla otázka.

Dita tleskala Polkám a Rumunkám, které tančily spolu. Seděla pod křišťálovým lustrem a její vlasy ve světle zlátly.

„Nelíbí se vám tu?“ zeptal se první.

„Bylo by to špatné slovo,“ odpověděla Dita. „Líbilo se mi i doma. Nechtěla jsem odejít jako ti druzí, zradit něco, čeho bych později litovala. A když to všechno sečtete, výsledek toho je, že jsem tady a že se mi tu docela líbí.“

6

Místnost prvního z bratří byla zařízena jako knihovna a ložnice. Měl tu hodně obrázků. Některé stály bez rámů jen na zemi, opřené o zeď nebo o příborník. V krbu hořel oheň. Na rampě nad krbem stála petrolejová lampa a staré francouzské hodiny. V rohu dosahovala až skoro ke stropu bílá kachlová kamna. Podlahu pokrývaly koberce, kůže lvice a beránčí kožišiny. Nábytek byl z ořechového dřeva, s kruhy let, zachovanými obratným truhlářem, křesla s opěradly, zakončenými v místech pro dlaně v podobě krokodýlí tlamy, aby se tam daly strkat prsty.

V hliněných kořenáčích dosahujících do výše kolen rostly magnolie. Na stěnách viselo pár barevných zátiší, obraz moře se světlou modrozelenou hladinou, v dálce skoro žlutou, a obrázek cesty podél jezera s cestou, vysypanou pískem.

„Máte to tu hezké.“

„Zařiďte se jako doma.“

„Je vám zima?“

„Naopak.“

„Teplo?“

„Ne, je mi tu příjemně.“

„Potřebujete něco?“

„Ne, děkuji.“

Vnímala hluboký hlas prvního z bratří. Druhý mlčel. Usmála se. Každý říká doma všude, kde má střechu nad hlavou. Bylo by dobré, kdyby se člověk všude, kde má střechu nad hlavou, doma taky cítil. Vdechla vůni ohně. Dole byl temně rudý a bělal na špicích. Světlé jazyky plamenů připomínaly hebrejské písmo. Usmívala se. Proč se z člověka neztrácí sentimentální opar, který ho svazuje s představou jeho starého doma a o nic neulehčí vstup do života, který přichází?

Myšlenka na peníze ji už opustila. Ztratil se z ní vzdor, s jakým sem ještě vstupovala. Nemělo už smysl chtít provokovat jejich klid, hezké šaty, chování, i když to docela nevytlačilo myšlenku na peníze, základ všeho. Kdyby náhodou nějaké někomu vzala (držela se toho skoro už jako Neugeborn), našla by si později způsob, jak to vrátit? Dívala se na hodinky. Měly hezký zvuk. Usmívala se zdviženými koutky úst.

„Chtěla jste něco říct?“ zeptal se první z bratří.

„Nechci, aby se mlčelo.“

„Nenechávejte to jen na nás,“ řekl druhý. To bylo to první, co pověděl. Zněla v tom výzva? Uznání? Něco jiného?

„Hezky se na vás dívá,“ řekl první.

Dívala se na kůže. „Je to jehně nebo ovce? Mám ráda takové kůže.“

„Ovce, myslím,“ odpověděl první. „Nebo jehně? Nevím. Poznáte to?“

„Mám ráda takhle bílou. Jako sníh.“ Napadlo ji, že je směšné, jak je něco běloučké, skoro nedotčené, na co se šlape. Ale to neřekla.

„Je to lvice?“

„Bez hřívy to musí být lvice,“ řekl druhý.

„Je to lvice,“ potvrdil první.

„Možná, že to byl lev a kůže vypelichala,“ poznamenal druhý.

Zněl v tom výsměch? Na čí adresu? Snad jsem zbytečně citlivá, pomyslela si.

„Neměli bychom se napít?“ navrhl druhý.

„Máte hezký náramek,“ řekl první.

„Děkuju.“

„Co budeme pít?“ zeptal se druhý.

„Co bychom měli pít?“ zeptala se.

„Co chcete. Stačí jen říct,“ řekl druhý.

Odlesky ohně se jí třpytily v očích, a když pootevřela ústa, na rtech a na zubech. Viděla se v zrcadle. Napadlo ji, co od ní čekali. A co od sebe čekala sama. Snad mají alespoň kurvy štěstí v tom, že jsou hezké, myslela si. Ještě pociťovala na těle, jak se jí prve dotýkal tlouštík. Třel jí paži dlaní, snad třikrát, bylo to nanejvýš nepříjemné, skoro se mu vytrhla. Vytrhla by se i některému z bratří, nebo oběma? Zatím ani jednoho nenapadlo třít jí paži nad nebo pod loktem, jako tlouštík.

„Hezky se smějete,“ řekl první.

„Máte hluboký hlas,“ řekla.

„Podle toho nás rozeznávají,“ řekl věcně druhý.

„Já vlastně také,“ usmála se.

Hodiny tikaly čas, svou melodii, a když zvonily, připomenulo jí to hlubší hlas prvního z bratří, ale tím se připomínal druhý. Dívala se na hodiny. Byl to nesporně umělecký a vzácný nebo drahý kousek. Ale drahé tu asi bylo všechno, včetně kůží na podlaze. Oslnila ji bílá barva stropu, stejně jako běl jehněčí kožišiny.

„Chtěla jste něco říct?“ zeptal se první

„Ne. Snad jen opakovat, co někdo odpoledne tvrdil, že dítě potřebuje spánek, kytky slunce a starci víno a chleba.“

„O víno se postará bratr, a jestliže máte chuť (byla ráda, že neřekl hlad), stačí říct.“

„Ne, ne, jen tu poslední část toho, co ten člověk odpoledne tvrdil. Že mladý člověk potřebuje peníze, aby se pohnul kupředu.“

S ohledem na to, na co byla tak citlivá, aniž to museli vědět nebo si to potvrzovat, ani jeden z bratří nic neřekl.

„Docela rád bych věděl, na co myslíte,“ řekl druhý. „Jestli na něco podobného, na co myslím já.“ Chtěla říci, že to nejhorší, co může být, je zklamaná holka. Za oknem svítila noc. Hvězdy zjasněly. U skla okna zvenku se zastavoval vítr, šumění lesů a hor, sněžné alpské rokle a štíty v těsném sousedství nebe.

„Jak je vám?“ zeptal se první z bratří.

„Jako u příjemného ohně.“

„Stýská se vám?“

„Po čem?“

„Po něčem?“

„Ne, mám oči plné světla. Ohně. Noci. Vás obou.“

„Nedívejte se do ohně,“ řekl druhý.

„Proč ne?“

„Kdo se dívá do ohně, sní, i když nespí.“

„To je možné,“ řekla.

Zdvihaly se jí koutky, jako by se usmívala na ně i na sebe, dovnitř. Otočila si náramkem kolem zápěstí. Nemělo by asi smysl jim říkat, že když je člověk v cizině déle (nebo než se z ciziny stane doma, nejprve přibližně, pak doopravdy, nebo dokonce bez zbytku), stýská se mu po věcech, místech a pohodě (po hlasech, slovech, šlágrech, naprostých nicotnostech, které vyrostou v duchu do obří výše), které najednou, zničehonic, jako ten pohádkový vlk v lese o Karkulce, třebaže jen v představě a na zlomek vteřiny (nebo na dlouhé hodiny, dne nebo noci) vystoupí jako pára nad hrncem, a člověk se přidržuje všeho, co mu to připomíná, místo aby se od toho odpoutal.

Druhý bratr odzátkoval láhev. Usmála se na něj. Čekala, až položí zátku na stolek a pak si ji vzala. Château Margaux. Druhý bratr si přivoněl k hrdlu láhve. Schválil víno a nalil. Myslela si, že má štěstí. Měla často štěstí. Štěstí je víc než to ostatní. Dostaly se hvězdy do správné konstelace, aby je mohla potkat, skoro na poslední chvíli? Byli dobře oblečení, dobře vychovaní, věděli, jak si myslela, od začátku do konce, jak se chovat. První, ten s hlubším hlasem, byl velice pozorný, druhý trochu věcnější, chvílemi téměř netečný, ale v každé vteřině si vědomý toho, s kým jsou. Cítila se uvolněná, skoro jako prve při tanci s nimi. Trochu toho už vypila. To bude tedy teď pokračovat.

Zase se zničehonic rozesmála. Kdo se narodí se štěstím, nemá se čeho bát.

„Měla byste povědět, na co myslíte,“ opakoval druhý. Zvedl skleničku.

„Je to pravda, že kdo má víc než jedinou lásku, má štěstí?“

„To se mě ptáte nebo to říkáte za sebe?“

„Co myslíte?“

„Otec říká, že kdo má štěstí, zařídí si to všude podle svého.“

„Taky si myslím,“ řekla.

„Laciné maso je jen pro psy,“ řekl druhý.

Teď zase mlčel ten první.

Podívala se z okna na měsíc. Cítila na sobě pohledy obou bratří.

„Doma –“ řekla. Skoro se jí sevřelo hrdlo. Ale neřekla, že v cizině je člověk za všechno vděčnější. Je tím jistě slušnější, ale nebyla by mohla povědět, je-li tím silnější nebo slabší. Myslela na slova určení, osud, večer. Na slova dívka, odvaha, nevinnost. K čertu s tím vším, říkala si v duchu. Když si budu myslet, že slovo kurva je stejně všeobsáhlé jako slovo blb nebo jako slovo svět, život, člověk, nedostaneme se nikam a všechno jen zkazím. Asi by do ní nehádali, že byla za celý svůj život jen s jedním klukem, a pak už nic. Kdo by to chtěl? Byl to zase její hlas hlasu, který slyšela. Ozvěna povědomé písně. Stín, který si nosí všude s sebou. Věci, o kterých se nemluví. Kdo má víc než jedinou lásku, má štěstí?

„Nečekala jsem takový večer. Dole to nevypadalo na takový večer.“

„Na co chcete,“ připíjel jí druhý a pozdvihl číši ke rtům.

„Na co chcete, souhlasím,“ připojil se první.

„Na co chci a na co chcete i vy,“ řekla.

„S každým by to nešlo,“ řekl druhý.

Dívala se na kůže pod nohama i pod nohama bratří. Druhý si sedl na rampu druhého krbu u protější zdi, kde nehořelo. První z bratří z ní nespouštěl oči. Znala takový pohled. Zdálo se jí – jen letmo –, že se snad styděl, než sklopil oči a zase je k ní pozvedl?

„Už vím, co jsem chtěla říct, ale nemá to s ničím souvislost, jen mě to napadlo a dobře to zní a dá se to vyložit, jak člověk uzná. Snad jste to slyšeli, takové rčení lidí, kteří ještě neviděli moře, ale často na ně myslí nebo si o něm prozpěvují. Kdo se vydává na moře, spí na pláži. Zkouším si to vyložit po svém.“

„Doufám, že nejste ospalá,“ řekl druhý.

„Ne, byl by hřích spát,“ řekla.

„Byl by hřích spát,“ opakoval hluboký hlas. „A pláž je daleko.“

„Ach,“ řekla.

První tázavě vzhlédl. Neptal se. Na chvíli se zas rozhostilo v pokoji ticho. Slova vyměňovaná mezi cizími lidmi – signály obsahující ještě jiné – ustala. Slyšeli její dech. Oči prozrazující vzrušení. Horský masiv, obrovský kámen, led a země, uhnětené a navrstvené za miliardy let, je obklopily spolu s nocí. První z bratří položil na kotouč gramofonu desku. Čekali, až se ozvou první zvuky.

„Ti-pi-tin,“ řekla překvapeně svým zpěvavým hlasem. „One night when the moon was so yellow…“ Zrudla.

„Vypadá to, že tuhle písničku znáte,“ řekl druhý.

„Znám ji,“ řekla.

„Un waltzo,“ řekl druhý.

„Něco vám připomíná?“ zeptal se první.

„Potkávám asi občas lepší lidi, než jsem sama.“

Slyšela v duchu noční vítr, plný hlasů a čísel, štěkot honicích psů, který se ztrácel v ranních červáncích. Cítila příchuť země, pokryté popelem, jako by se jí dotýkaly rty jako v polibku. Vynořil se před ní obraz rybníka a silnice, bílá budova hotelu a rozestavěných hospodářských stavení a pokoj se záclonami a okny do zahrady, kde byli s D. E., ale souviselo to jen nepřímo s melodií a slovy k Ti-pi-tin, kromě toho, jak to překlenulo místo a čas a prolnulo se to s tady a teď, i kdyby neřekla ani slovo. Měla říct: To jsem já? To je o mně a pro mě, a samozřejmě, taky pro vás? Zahradní restaurace, křičící děťátko, vrchní s mladou ženou v černém svetru a s plnými prsy, jak kojila dítě, stůl s bílým ubrusem a karafa s vínem, z které jim D. E. oběma naléval: obojživelný automobil po armádě, která už odešla a zanechala za sebou nesmazatelnou stopu vítězství, jako by nestála o to, nikoho přesvědčovat, že vyhráli, a jak dojela v noci vedle Davida Egona Hupperta do Lublaňské 25.

„Jak to?“ zeptal se druhý.

Neodpověděla.

„Řekl vám někdy někdo, že jste dobrá?“ zeptal se první.

„V jakém směru?“

„Nebudeme radši pít?“ zeptal se druhý. Všem dolil.

„Mám se zeptat dopředu kolik?“

„Spíš jak rychle,“ opravil nebo doplnil druhý.

Bylo to dobré víno. Klouzalo jí do hrdla jako samet.

„Ještě jsem nepila Château Morgaux.“

„Není špatné. Je to ze sklepů otce,“ řekl druhý.

Byl v elegantní láhvi s výpravným a podrobným štítkem. Viděla široký výřez oblohy. Zase se jí honila hlavou slova. Panenství, čistota, poctivost. Kurva, peníze, hřích. Smála se. Na dobré věci se nemá spěchat, myslela si, ale neřekla to. Vyměnili si úsměvy a nové přípitky. Dotkli se vzájemně sklenicemi. Hezky to zazvonilo. Půl tváře jí osvětloval oheň a druhou jí stínilo šero.

První se na ni podíval. „Prožila jste toho hodně. Jistě víc než my.“

„Nechci o tom mluvit,“ řekla.

„Měl bych rozumět,“ řekl první. „Byla jste, kde jsme nebyli a kde by neměl nikdo být, tenkrát, teď ani nikdy jindy. Hodně si pamatujete? Nebo hodně zapomínáte?“

„Právě jsem opustila tu kategorii,“ opakovala. „Věděli jste, že přijde tolik lidí.“

„Jsme tu spolehlivě sami,“ ujistil ji druhý bratr.

„Nemusíte se bát,“ řekl první.

Neřekla, že se nemá čeho bát nebo že jí nerozuměli. Nezáleželo na tom, tolik už odhadla.

Vdechovala teplo ohně. Příjemnou vůni pokoje. Dech noci venku, tlumené světlo místnosti. Představu volnosti i těsnosti, kterou pokoj navozoval. Kůže na zemi. Světélkování ohně a stínů plamenů na stěnách, kde nebyly obrazy. Dávala přednost mlčení. Ani bratři už se jí tolik nevyptávali.

„Nebojím se,“ řekla potom. „Není moc lidí, kterým bych se musela zodpovídat.“ Usmívala se. „Jsem už dospělá. Bez starosti. Nehodlám taky nikoho zatěžovat maličkostmi. Nežijeme přece před sto padesáti roky.“ Stále se usmívala. „Naše babičky by si asi daly vyprávět milostné verše nebo by hrály na loutnu. Ale kde jsou naše babičky?“ Úsměv ji už neopouštěl. „Čím to je, že cesta zpátky se skoro vždycky zdá kratší než cesta tam?“ A nakonec řekla: „Někdy mě napadá, čím bych byla, narodit se o pár let dříve.“

Záleželo jí najednou na tom, aby vypadala nezávislá a dospělá, jako někdo, kdo o sobě rozhoduje od prvního do posledního a nedovolí nikomu zasahovat do jeho záležitostí, ovlivňovat jeho rozhodnutí?

„Sbírala byste známky?“ zeptal se druhý.

Slyšela v jeho hlasu už skoro od začátku, co neznělo v hlase prvního.

Napili se potřetí.

Nejprve tančili. Nechala ležet kabelku s dopisy na zemi vedle křesla. Vyzula si pak s tichým souhlasem bratří střevíce. Klouzala po koberci a kožišinách, zatímco slova, která tu a tam padla, neznamenala už nic proti trojí síle, která je spojovala.

Okno se zevnitř lesklo. Odráželo zvnějšku sníh a zevnitř oheň. Tichoučkou ztřeštěnost a smích na rtech, smutek v očích, to, čím je upoutala. Vychutnávali rozdíl mezi hlučným hemžením dole a tichým, mimořádným tancem tady. Okna tvořila průhlednou hranici mezi světlem a tmou. Odráželo to do šera stesk toho, co končilo, a strach z toho, co mělo zítra začít? Mlčela a tančila. Přivírala oči. Cítila pružnost těl obou bratří, pružnost svého těla. Nebylo těžké se přizpůsobit, jim jí, jí jim. Cítila své tělo. Jejich tělo. Teplo ohně. Domu. Ruce, záda, chvílemi skoro všechno.

První z bratří položil na kotouč znovu desku s Ti-pi-tin. Odtáhla se z objetí druhého bratra. Přitiskla tvář uchem na dveře.

„Je to dobré,“ řekl druhý.

„Je to dobré,“ opakovala.

„Jste tu bezpečná. Všichni jsme tu bezpeční.“

„Vím, že tu jsem bezpečná,“ řekla.

„Voníte čistotou,“ řekl první.

„Co byste tomu řekli, kdyby ne?“

„Jste sama?“

„Není to vždycky taková nevýhoda.“

„Nejste to náhodou vy, o které se říká, že zachránila za války nějaké děti?“

Deska s Ti-pi-tin už byla v polovině. Měkký souzvuk saxofonů. Klarinety. Trubka. Slova. Představa milenců. Žlutého měsíce, snad nedalekého moře. Vedro, usedající s večerní tmou na vyprahlou zemi, odpouštějící a vyzývající a souhlasné hlasy, šepot, ticho, jen nápěv. Druhý bratr vzal Ditu za ruku. Odvedl ji k tanci na druhý konec pokoje. Držel ji v pase. Dotýkal se dlaní jejího boku. A pak jejího těla, výš a výš. Na okamžik se odtáhla. Vzala jeho dlaň do své a tančili jako prve dole. Usmál se, jako by se na něco ptal a odpovídal si místo ní. Díval se jí do očí a domyslel si, co to je, co na ní chvílemi dráždí.

Dívala se na něj a mimo něho, jako by si namáčela konečky prstů do vody, kde ji člověk ještě nezná. Cítila ozvěny napětí, které už znala. Dovolávala se své paměti. Ale byla to nejenom paměť mysli. Paměť těla. Paměť doteků kůže. Paměť mysli i podbřišku. Bylo to něco, čemu nemusela rozumět, rozumělo si to samo. Také teď přivřela oči, jako by paměť, která potírá zapomnění, byla voda, do níž se člověk ponořuje a z níž se zase vynořuje nazpět, očištěný od nánosů minulosti, nánosů zapomnění. S úsměvem, který druhého bratra mátl, myslela na to, kdo se asi může cítit osamělejší než děti bez rodičů a rodiče bez dětí, sestry bez bratrů a bratři bez sester, muži bez žen a ženy bez mužů? Nepřestávala se usmívat. Proč si lidi myslí, že jedna doba nemůže předstihnout druhou? Nebo že člověk nemůže nic vynechat a všechno přeskočit? Měla asi paměť jako vysoké pohoří, kde člověk prochází jednotlivými průsmyky, v nekonečných údolích a voňavých loukách i přes zrádná bahniska, plaví se v ponorných řekách, jako by se dostával ve zlomku vteřiny z jednoho konce světa na druhý, z jednoho konce bludiště a pouští paměti na druhý.

Hádala při tanci, který je který. Dívala se prvnímu zblízka do očí, stejně upřeně, jako se díval na ni. Přibližovala se k němu tak blízko, že ji líbal na šíji, ramena a na spánky, aniž se bránila, jako se později nebránila ani jednomu z nich, a to ani v nejmenším. Měl opravdu hlubší hlas, což prve pokládala za objev.

„Nemusíte se omlouvat,“ šeptala. „Ani já se nebudu omlouvat.“

Oba měli stejné oči, veliké, zelenohnědé a odpočaté, bez kruhů v barvě hlíny, jako malý Munk. Jen v důlcích byly jejich oči položeny hloub, jako by byli, po matce nebo po otci, jižního původu.

Pokoj naplňoval tanec, hudba a oheň a teplo. Bylo tu pološero, které nikoho neobnažilo. Občas vyšlehl v ohni prudší plamen. Odštěpky světla vyskočily a narudlé světlo olízlo stěny a tváře. Usmívala se. První bratr zhasnul. Druhý zamkl.

„Každý zodpovídá jen za sebe,“ šeptala.

„Na nic se neptáme,“ řekl druhý.

„Také se nemám na nic ptát?“ šeptala.

„Ne, ne teď,“ řekl první.

„Proč také?“ zeptal se druhý.

„Všemu rozumím,“ šeptala.

Nerozuměla ničemu.

Zprvu se trochu bála. Napadlo ji, co by se stalo, kdyby sem přišel znenadání jejich otec. Ale to pomíjelo. Nebála se jejich matky. Nevěděla proč. Neznala jejich jména. Snad ani nechtěla. A nebyla si jista, jestli postřehli její jméno. Sváděla oba bratry, jako oni sváděli ji. Myslela zlomkem myšlenky na Lízu, která si už ověřila, jakou zbraní je tělo pro děvče, čeho tím může dosáhnout. Co se narodí, i když se nic nenarodí. Co je zbraň a co je bezbrannost. Co je stud a nedostatek nebo ztráta studu. Co to je, co mrazí a zároveň zahřívá, až k nesnesitelnosti. Sledovala tmavé řasy a obočí obou a tančila s nimi rovným dílem, s hrudí těsně přitisknutou k jejich hrudím. Mezi deskami, které hráli, byla Pro mne jsi krásná, Mama Inez a Siboney.

„Ještě vás neznám,“ šeptala.

A vzápětí: „A potom, mluvením se všechno jen zkazí.“

Odmlčela se, jako by říkala (nebo nechtěla říkat), že život není to, co chceme, ale to, co máme. A že je to pravda, někdy hodně bolestivá, než se k ní člověk propracuje, proleje pár slz.

Byl to hezký rok, co měla. Jako pole, která zapadala sněhem? Jestliže má být sama sobě přítelem, neměla by být na sebe alespoň tak laskavá, jako je člověk na přítele? Dotýkala se šlapkami nohou kůží. Bylo to jehně z obou stran. Nebylo to jehně jen navrch a vlk vespod. Vzpomněla si na cikánský tábor, když byla malá, na řičící koně.

„Proč se říká, že chytré jehně saje mléko od dvou matek?“ šeptala.

„Neměla byste se na nic ptát,“ šeptal první z bratří.

„Už se nebudu na nic ptát,“ šeptala.

Pak si vzpomněla na cikánské ženy v Birkenau, jak tančily v noci na baráku, jako by to bylo zaříkání, ozvěna nebo volání ztracených časů. Tančily bez hudby i bez zpěvu, jako němé. Jako by slyšely vítr šeptat nějaké zapomenuté písně.

Kdo říkal, že jen láska, která svírá hrdlo, naplňuje srdce něhou a žalem a nadějí, z které se nakonec vždycky stane beznaděje? Kam to vyprchá? Ale jak má žít dívka, než láska vyčpí?

Láska, která je nesdělitelná?

Aniž je to rušilo v tanci, pokračovala v tom a zkoumala jejich zuby, které měly barvu slonoviny jako její zuby. Hledala v ústech, která se náhle a vážně dotýkala svými rty jejích rtů. Pak přišla na řadu jejich hrdla, než došlo k tomu, že se přimykala k jednomu nebo druhému nebo k oběma.

Všechno se uvolnilo. Neříkala kdysi Andymu, aby buď tančil dobře, nebo toho radši nechal? Neříkal jí na to Andy, že šílenství nechodí po horách, ale po holkách? Dívala se na oheň a na pohrabáč, který visel volně na krbu na zdi. Oheň a sláma? Narovná oheň i křivou mřížku? Plameny tiše praskaly. Cítila, jak se oběma bratřím roztloukla srdce, právě tak jako jí. Jejich srdce, její srdce. Jejich tep, její tep. Jejich těla – všude –, její tělo. Vdechovala zhluboka. Světlo se ztlumilo. Splývalo s nocí, s obrysy borových a sosnových lesů, s vrcholky hor, blízko i daleko. Chvílemi se oheň tišil a přikrčil a chvílemi vybuchoval jako kapičky smoly.

Bylo to jako hra na protinožce. Něco, co přicházelo z nich, jako by to byl nový začátek světa, pro každého člověka, který je sám, aby nebyl tak sám, a který se počítá od každého člověka, od každé duše, a kterým si každý určuje nebo rozrušuje znovu všechno a – snad – sceluje, co nelze už nikdy scelit. Nebo ano, alespoň na pár vteřin? Obklopilo je přítmí.

Bylo to stejné, jako když už cítila jejich dlaně a prsty na sobě a neměla už své taftové šaty. Líbala je na rty a na hrdla. Byla těsně u nich, hladila jejich tváře, ruce a těla dlaněmi, zatímco jejich ruce, těla a tváře hladily její tělo.

„Nesmíte se bát,“ řekl druhý.

„Ještě vás neznám,“ opakovala.

A tak pomalu docházelo k tomu, že tančila už beze všeho, vysoká jako oni, už ve tmě, a lampa na bambusové tyči, prohnutá jako lučiště, svítila odrazem ledu a sněhu, odleskem měsíce na blízkém ledovci. Chvílemi se skála podobala ženě s ledovými hroty prsů, se srázem jako bílým podbřiškem, s průsmyky jako oblými rameny. Zasněžené koruny stromů šuměly. Hodiny s kyvadlem tloukly. Kyvadlo se odráželo leskle v šeru. Slyšeli odjíždějící auta, útržky hlasů. Pokoj naplnilo ticho. Dech. Doteky rukou.

„Máte krásné vlasy,“ šeptal druhý. Hlas mu ochraptěl.

„Ještě nikdy jsem takhle nebyla,“ řekla. „Nikdy jsem nic takového nezažila. Je to poprvé. Přísahám.“ Položila se na podlahu.

Sklonil se nad ní první z bratří. Druhý zůstal stát u krbu, než si šel sednout na druhou stranu místnosti, k druhému krbu, na kamennou rampu, vystlanou menšími kůžemi.

Odvrátila pak tvář na jehněčí kožišinu, zatímco tělem a nohama a rukama se dotýkala kůže lvice. Byla ráda, že za oknem viděla měsíc, nejvyšší vrcholky stromů. Dál si mohla domyslet ostré a hluboké horské průsmyky, naplněné chladem a tmou. Měsíc vypadal jako zasněžený ostrov, vystupující z moře. Nebe bylo tmavomodré a hvězdy na něm pluly jako lodi. Pak měsíc vypadal jako otevřená ústa, která polykají hvězdy, větší než jeho kruh. Nabírala si do očí a do úst světlo hvězd a měsíční světlo. Měla Mléčnou dráhu na rtech, v hrdle. Beztížnost šera, nekonečnost a nedohlednost tmy.

Vylévalo se do ní neznámé a zároveň povědomé moře.

Vybavila si náhle v duchu před sebou dozorkyni v Auschwitz-Birkenau, která nutila ženy, aby prokously před ní hrdlo živé slepici. Pak se posmívala jejich zakrváceným ústům, tvářím, rukám.

Odtáhla se, aby ležela celým tělem na jehněčích kůžích. Pootočila se na bok a pokrčila nohy. Strop zbělal světlem hvězd. Přála si, aby těch několik vteřin uběhlo rychle. Všechno se najednou přiblížilo jako zdvojená představa zimy a noci a vedra a noci. Obsahuje každý čin, který člověk udělá, už i omluvu? Jedna vteřina, tisíc vteřin? Chvíle, tisíc let? Nesplácí se všechno už na zemi?

Věděla, že si nebude nikdy stěžovat. Dech se jí zrychlil. Ležela bez hnutí. Měla pocit, jako by ji něco svlékalo i z kůže. Ještě nikdy nebyla takhle nahá. Zase vnímala, jak se jí nalévá tělo jako měkká země po dešti. Cítila svou krev, jak jí protéká žilami jako řeka nocí, a současně měla pocit řeky, která vysychá. Představila si vlhkost řeky. Mazlavý jíl, bahno mezi dvěma břehy. Něco – nic. Mohla si představit sama sebe, jak se usmívá do šera. Zavřela oči. Viděla v duchu D. E. Někde v pozadí byli Fici Neugeborn a Herbert Lágus i Andy Lebovič. Snažila se přidržet se náhlého vzrušení nebo vzepětí, kterým se tak dlouho v duchu napájela, jako se někdo posiluje vzpomínkou, kterou promění nebo pasuje na zdroj všeho. Prostupovalo jí to jako ozvěna. Něco, co se stalo už dávno. Pocit, který zažila jen jednou, před devíti měsíci, a možná už dávno, ještě dřív, než se narodila. Propojilo se to na vůni starého jehličí, bahna nebo jílu, mokrého jarního sněhu, který taje.

Připomenula si ve zlomku vteřiny věci, jaké si přibližují mladé nebo naopak velmi staré ženy. Jako by přetrhla nit uprostřed, aby viděla, kde jsou oba konce. Jako by zapálila svíčku z obou stran, aby viděla, jak rychle shoří. Jako by mohlo být i dodatečně krásné všechno, co si to kdy zasloužilo.

Viděla v duchu lodě, moře a světla. Cítila vůni mužského těla. Cítila volnost, jakou cítí ryby ve vodě, ptáci ve vzduchu, a spoutanost, jakou si nesla z dálky, jako zbytky želez na nohou. Představila si děti, které podávají vodu keřům a stromům a vyprahlé půdě, jako se podává voda unaveným poutníkům. Zaslechla let ptáků, kteří bušili křídly, jako když tikají hodiny. Stromy vysoké jako lodní stožáry.

Cítila, jak jí vlhnou oči. Chvěla se po celém těle. Třásly se jí rty. Slyšela šepot, který už nevnímala nebo nechtěla vnímat. Cítila na sobě tmu jako slunce a slunce jako noc. Celá se zpotila. Pak ji zaplavilo ticho, které jí říkalo, že černé je černé a bílé bílé, ale tak, jako člověka zaplavuje hluk.

Padala, aniž se pohnula. Kromě tlukotu srdce a proudění krve neslyšela nic. Taky nic neviděla, až na hloubku, jako by ležela na dně loďky, pod níž klesá voda a tma.

Zvenku se opřel do okna vítr. Otevřela oči. Dívala se do ohně. Dole oheň tmavl, jako dřevo, které se už spálilo do černa, položené jako kolébka do žhavého popela. Výš oheň červenal, nahoře skoro bílý. Barvy ohně se prostupovaly. Plameny měnily tvary, stále menší. Zněly chvílemi jako starci, kteří bičují jiné starce.

Přivolala si ozvěnu něhy. Jako když ráno vykřikla směrem k horám a hory jí vrátily výkřik jako ozvěnu písně. Vločky na okně ležely čisté, bílé a mladé. Zazněl nový hlas hodin, třetí čtvrthodina z celé. Vzpomněla si na muže z Birkenau, s nímž nosila kameny a jemuž ostříhali vlasy i vousy a který jí jednou řekl u hromady kamene, že není nic předtím a potom, že je jen dobré a zlé. Hvězdy za oknem vířily, jako by – jako kdysi – obíhaly jedna druhou.

Ještě si přivolala Andyho, co jí jednou říkal, jak Němci dobývali ve varšavském ghettu v roce 1943 poslední bunkr a vyháněli povstalce slzným plynem, protože chtěli, aby povstalci viděli sami sebe poražené, než je zabijou. První člověk v bunkru prý ze všeho nejdřív zastřelil svou matku, pak sebe. Zastřelili se všichni. Němci je viděli poražené, ale ne ponížené.

Hodiny začaly tlouct dvanáct. Bylo to tak? D. E. ji vypustil z mysli, aby ho nerušila v životě, který teprve přijde, jako by nebyla. Tělo a přátelství jsou pro něj dvě věci. V duchu se ptala, co opravdu byla, je, co bude, nebo čím není. Jestli se z člověka stane, co v něm ti ostatní vidí, nebo zač ho mají, i kdyby si sám o sobě myslel, že to tak není, že je něco jiného. Možná, že ano. Nejsem, opakovala si. Nejsem. Nebo snad ano?

„Už ne,“ slyšela svůj hlas.

„Proč ne?“ zeptal se první bratr.

„Znamená příliš milovat umřít?“ zeptala se místo odpovědi.

„Proč mluvit o milování?“ řekla chraptivě druhý bratr. Pak se zeptal: „Není vám dobře? Jste nemocná?“

„Už je pozdě,“ řekla.

Její vlastní hlas jí zněl cize. V očích měla vlhko. Byla ráda, že to není vidět. Oheň tichounce praskal. Uhladila si dlaní vlasy. Opřela se na lokti ramenem o zeď naproti ohništi. „Poslední chvíle dvaadvacátého března. První chvíle dvacátého třetího. Je mi devatenáct.“ Krůpěje potu na tváři vypadaly v odlesku ohně jako zrníčka písku. Bylo slyšet smolné polínko v krbu, jako by to byla jeskyně, vytesaná do skal a hlíny. Stěny ohniště byly vyloženy kamnářskou hlínou, která zesvětlala stopami plamenů, žáru a vyhasínání.

„Nejsem asi ta ze všech nejvděčnější,“ řekla Dita pomalu, jako by říkala, že každý by asi chtěl mít život co nejdéle, jako když si děti hrají. Mám tedy za sebou i tohle? Usmála se. Slilo se to v naruby obrácenou omluvu. Ozvěna přicházela nazpět z ní, ale ne jako obvinění, nejprve tichá, a pak sílila k hlasitosti původního výkřiku. Musím s tím něco udělat, řekla si. Vzpomněla si na herečku, o které vyprávěla Toničce a jejíž přání bylo udělat každý den někomu radost.

Měnič přestal obsluhovat desky. Dívala se na stromy a sníh, na hory a hvězdy. Pak se podívala na dveře. Napadlo ji, že tenkrát, když prosila za matku, prosila možná i za to, aby směla jít s ní.

A že když byla s D. E. v pokoji v hotelu, bylo její přání dát mu kousek svého života nebo celý svůj život, alespoň na těch pár vteřin, stejně skutečně, jako byla pravda to, co se stalo. To, co ji oslepilo. Pro co se dívka vzdává nedotčenosti. A co viděla tak jasné, právě proto, že ji to oslepilo. Jako by každý stín dostal oči. Pocit života, který se obnovuje. Bylo to jen pro jednou?

Byl to jen odlesk myšlenky, co byla tenkrát s D. E. a co je teď, od této chvíle s oběma bratry.

„Doufám, že mě nebudete odsuzovat?“ Zase myslela na to, kdy začne tát. Představovala si tání. Jak země žíznivě pije. Když letí ptáci. Běží koně. Štěkají psi. Když sněží a vše zapadává sněhem. Znělo to odlehle. „A kdybyste chtěli. Život je někdy těžká věc pro slabého člověka.“

Jsem kurva, říkala si. Bezpochyby. Jak říkal Andy Neugebornovi, když odcházeli z jarního večírku v Sia, každá kurva byla jednou panna. Jenom děvky si takhle vykupují teplo, společnost a výhled na zítra, když ne rovnou peníze, a mění uprostřed pravidla hry, která už začala, nebo dokonce skončila. Tak by to měla dělat ještě padesát let? Ze dne na den, z noci na noc? A kdyby to dělala spořádaně, jako manželka, kvůli krajíci chleba a troše závětří, byl by tu zase nějaký nenadálý noční výkřik, známý Toničce Blauové?

Usmála se na oba. Nerozuměli jejímu úsměvu. Znovu se usmála a sklopila oči. Připadala si zase jako ve vlaku, který uhání a nemůže z něho vystoupit. Je to jen proto, že jsem byla, kde jsem byla, nebo by to bylo takhle v každém případě?

Psala ve zlomku vteřiny D. E. zase dopis, jako už tolikrát, a začínal slovy, která v duchu slyšel:– „Nevím vlastně, proč Ti píšu…“ Bylo to psaní, na němž už nezáleželo. Nesešlo na tom, na jaký papír by ho napsala, rychle nebo pomalu, nebo že by ho stejně neodeslala, o snu, z něhož nemůže vystřízlivět, protože je stále tak dětinsky a směšně a beznadějně důvěřivá a – snad – věrná. Nikdy mu nepsala o svých bezesných nocích bez něj. Jak hubne nebo přibírá. Spíš, co se tu nosí a jak se obléká. Nic, čím by ho odradila a vzdálila. Snad mu měla poslat pro změnu pekelný stroj. D. E. byl chytrý. Podezírá každého, kdo hledá štěstí, protože tím na sebe prozrazuje, že je ztratil nebo ještě nenašel. Žádné včera není pro D. E. zárukou, jen výstrahou. Jen pro Andyho se rodí svět každý den znovu. Jen on si z bezmezného znechucení dokáže namíchat neselhávající povzbuzení. Jen Andymu byla i opotřebovanost látkou, z které si utkal sandály, kalhoty a košili, aby měl v čem vyjít zítra. Ušetří si zbytečně se něčemu divit jen proto, že se to stalo poprvé. Andy se narodil s povahou piráta, který dává přednost tomu, vyhrát své námořní bitvičky před čestnými stužkami, medailemi a poctami, protože hlavní a jediné vítězství v jeho životě je žít – umění přežít. Neptá se, proč a jak se narodil. Žije. Netváří se jako holka, která lituje, že se nenarodila jako kluk.

Vzrušení v ní opadalo. Srdce jí bušilo klidněji. Vdechovala a vydechovala pomalu. Upravila si šaty. Zakryla si sukní kolena. Dala paty a špičky k sobě.

Na podlouhlé hezké tváři měla celou dobu svůj mírný, dospělý, trochu rozpačitý úsměv.

7

„Jste tady ještě?“ zeptal se do tmy první z bratří.

„Není to vaše vina.“

„Musím přiložit, než nám to vyhasne,“ řekl druhý.

„Není tak pozdě,“ řekl první.

„Myslíte, že ne?“ zeptala se.

„Samozřejmě, jsme všichni z daleka,“ dodal druhý. „Dám pro jistotu vychladit láhev šampaňského. Je to šampaňské z Porýní. Uděláme si časnou snídani.“

„Mám rozsvítit?“ zeptal se první.

„Ne kvůli mně,“ řekla Dita.

„Rychle to uběhlo,“ řekl druhý.

„Každý den umírá,“ řekl první.

„Každá noc,“ připojila. „Neříká se, že pro pyšného člověka umírá každý den desetkrát?“

„Kde jste to slyšela?“ chtěl vědět druhý.

„Už ani nevím,“ odpověděla.

V duchu se bavila s Neugebornem: To je rozdíl mezi tebou a mnou, Fici. Rozdíl mezi Neugebornem, který si nechá rozbít chrupavku u nosu, aby vypadal chlapsky, a je pod kůží snílek, a Ditou realistkou. Tobě stačí ke štěstí představa, jaké bychom mohli mít spolu děti, kdežto mě straší přicházející pohroma už ve chvíli takzvaného štěstí. Její pohled byl vzdálený. Usmívala se. Doufala, že rčení o tom, že sejde z očí, sejde z mysli, se projeví tentokráte v její prospěch.

„Nevím nikdy dost dobře, co vlastně chci,“ řekla. „Proč nejsem jaktěživ s ničím spokojena. Možná, že toho chci příliš… čertví…“

Než odjela, zdálo se Fici Neugebornovi o jízdě na koni. Měl čerstvého oře, zatímco ostatní koně už se uštvali k smrti. Leželi podél cesty, napůl zcepenělí. Fici hledal ve snu dveře. Všechno bylo na svém místě, zeď, město. Dojel na posledním koni, který pod ním padnul, už v cíli, a to se probudil, aby sen vyložil Andymu Lebovičovi. Kam se ztratily všechny dveře? Oběma to přišlo k smíchu. Jí ne. Pomatovala si ten sen, jako by se týkal jí. Kam se poděly všechny dveře? Jí se zase zdálo o známce se zeleným jelenem – ale ten jí nemusel a nemusí už nikdo vykládat. Znamenal jen, že D. E. nepíše. Bylo mu snad líto těch pár grošů za známku? Lekl se snad D. E. toho, co mu odhalila v posteli, že byl její první kluk, zatímco ona neměla být zdaleka jeho poslední holka? Chtěla bych si vzít takovou ženu, kdybych byla muž? Zahrnuje zápas o existenci i zápas s vlastní pamětí?

První z bratří vstal. Sňal ze stěny obrázek s cestou, vysypanou pískem podél jezera s měděně zelenou hladinou.

„To je pro vás.“

„Ne.“

„Ano. Prosím…“

Druhý mlčel.

„Nechci už přijímat dárky.“

„Měla byste.“

„Proč?“

„Je to jen pozornost.“

Opakovala svou otázku. To nejhorší je, myslela si, že se nechovala ani jako dobrá, ale jako špatná kurva.

„Začínám si myslet, že svět pro mě není nejvhodnější místo.“

Pohlédla ven. Měsíc se přestěhoval. Měl teď v sousedství jiné hvězdy. Ponechávala si na rtech svůj neskutečný úsměv.

„V Birkenau, před selekcí (byly většinou v pondělí) mi jedna holka řekla, že člověk nemá nikomu dávat celou duši. Je to špatné, když ji pak ztratí. Může to být člověk, země, vztah. Naděje nebo přání. Rozbije to člověka na kousky. Nikdo ho už nedokáže slepit.“

Myslela na matku. Na to, jak se asi tatínek choval v té poslední chvíli. Zdálo se jí skoro neslušné na to myslet. Ani ti nejupřímnější (nebo nejchladnější anebo nejodvážnější) nebudou s to vypovědět všechno. „Stud asi není nejlepší soudce, ne?“ Nechtěla, aby mlčeli. Ale když nemluvila sama, slyšela jen oheň.

„Všechno je v pořádku,“ řekl první bratr.

„Všechno je, jak má být, ne?“ řekl druhý.

„Takhle je to dobré,“ řekla.

„Chtěl bych vědět, na co opravdu myslíte,“ řekl druhý.

„Na rozdíl, když se člověk z něčeho těší nebo má z něčeho strach.“ Usmála se. Měla pocit jako člověk, který dostává mořskou nemoc. Jako někdo, komu vypadl z ruky kompas, aby věděl, kde co je, a nemusel jezdit na jih, aby se dostal na sever, a chtěl špatné, aby věděl, co je dobré. Stíny na okně jí připomenuly její vlastní myšlenky. Není toho moc, co nechává za sebou. O čem si ještě nedávno mohla myslet, že je výhoda?

Obloha se prohloubila. Měsíc visel vysoko. Hvězdy se zmnožily. Vystoupily ze tmy.

„Nemusíte mi věřit,“ řekla.

„Není těžké vám věřit,“ řekl první bratr.

„Věřím jen tomu, co vidím,“ řekl druhý.

„Nechci žádné falešné ohledy,“ řekla.

„Nedělejte si starosti,“ řekl druhý bratr.

„To jsem chtěl také říct,“ připojil první.

Pak druhý řekl: „Měla byste toho nechat.“

„Příště budu připravenější,“ řekla.

„Měla byste zase přijít,“ řekl první bratr.

Převrátila si v duchu slovo přijít za odejít. Druhý hodil do ohně kus březového dřeva. Dotklo se horkého popela a zasyčelo. Kůra vydechla jako člověk a rozlila do místnosti smolnou vůni a světlo. Vzňalo se rychle. Bylo vlhké jen na povrchu. Kůra se sloupla a svinula, než vzápětí chytla a shořela a oheň se zakousl do dřeva. Druhý bratr přihodil ještě dvě březová polínka. Oheň se zvětšil. Místnost se rozsvětlila.

„Oheň je krásný,“ řekla.

„Ujde to,“ řekl druhý.

„Někdy je těžké být bezstarostná holka, jakou byste ve mně chtěli vidět.“ Cítila tlak pod žaludkem.

„Co budete dělat?“ zeptal se první.

„Mám svou tajnou zbraň,“ usmála se Dita. Byl to najednou jiný úsměv. Zdála se spokojenější nebo vyrovnanější. Ale neptali se a nemusela nic vysvětlovat. Zůstalo to na jejím neurčitém úsměvu. Udivila je, jak rychle se přesvědčila, že je všechno opravdu zase dobré. Všechno v pokoji, včetně záclon na okně a kamna krbu, se zdálo najednou lehčí a světlejší. „Člověk žije ve dne i v noci a vše má své kouzlo. Myslím, že by se mě stejně dotklo, kdyby si o mně někdo myslel, že jsem jeptiška, stejně jako by se tvrdil opak a že nemám jiné zájmy. K té jeptišce mám pořád blíž. Čekám, že začne tát,“ řekla.

„Vidím, že jste v pořádku,“ řekl druhý.

„Proč bych neměla být?“ usmála se.

Měla dojem, že jí rozuměli.

„Je vám dobře?“ zeptal se první.

„Nejsem člověk, který si kazí celý život tím, že říká, co by tomu řekli lidé… Mám v sobě něco, sama nevím co. Není to vaše vina, není to ničí vina. Vím jen, že si to nesu z daleka – je-li dálkou náš čas. Jak říká můj pan K. Vím pouze, že mne časem pojímá úzkost.“ Ještě v duchu vyměnila slovo měla za slovo mohla. Neřekla, že holka jako ona udělá vždycky něco, co slibuje, že bude šťastnější, a pak není. Mlhavě se usmívala, jako by uvnitř zářila, i když to ven proniklo trochu nalomené. Vyměnili si pozdravy, úsměvy a rozpaky. Slova už zase nebyla důležitá.

Druhý bratr rozsvítil na chodbě a před domem. Nechala se ještě od obou políbit na ústa. Požádala je, aby ji nedoprovázeli. Jak dlouho může trvat, než přijde úsvit? Než všechno roztaje, ve slunci a ve větru z hor? Měla nejdřív dojem, jako by se viděla zevnitř a zároveň zvenku, ale za chvíli jen zevnitř.

Schodiště bylo prázdné. Nechtělo se jí věřit, že je na světě teprve devatenáct let. Devatenáct? Tisíc? Deset tisíc? Dvojí, prchavé, skoro neskutečné odevzdání těla. Je to pravda, že čas je pro všechny lidi stejný? Má smysl ucpávat ho jako díru v potápějící se lodi marnosti?

Přicházelo mrazivé jitro. Hrozny hvězd už se rozplývaly. Ditě Saxové se zdálo, že měla prve říct „děkuju“, ale nemrzelo ji, že to neřekla. Jsem opilá, ale ne moc. Docílila, jako děvka, toho, že ji znovu pozvali. Jistě, ovšem, ano, i když to byla pravda i s tou jeptiškou. Sníh byl tvrdý. Navrch se leskl jako sněžný prach, pevný a velmi bílý. Někde plašil neviditelný kohout zbytek noci a vítal jitro. Kokrhavý zvuk se třepotal k horám, odrážel se a vracel se zpět. Otevřenými skalními průduškami vál studený vítr.

Kopec z ledu a sněhu byl náhle před ní. Necítila se unavena. Pustila se po horské cestě jako po známém kusu země, kde jsme už mnohokrát byli. Sněhové převisy byly pevné a skoro bezpečné. Několikrát se zastavila, aby si oddechla. Souhvězdí nejprve řídla, pak mizela. Přicházelo světlo. Koruny sosen a borovic se kolébaly. Vedly ji výstražné nápisy s ochrannými řetězy. V jejích střevících to bylo směšné. Věděla, jaká jí bude za chvíli zima. V dáli viděla nepřístupné horské strže, rokle, kam se nikdy nedostali lidi. Měla v hlavě vesmír, kde se spojuje všechno. Věci, které jsou silnější, a přece s nimi musí bojovat, jako by nebyly v přesile. Výlet, který někdy člověk podnikne do nejtajnějších chodeb své mysli, jako by se oddělil nebo propojil se svým stínem, se svým osudem nebo aby se s ním utkal, usmířil, protivil se mu, zradil ho či přelstil, jen na okamžik, na kus dne, zlomek noci, rána. Věci, které nejdou vyslovit, které nikomu nesvěřujeme. Nebyla to jen otázka sebezapření. Bylo to ošidné slovíčko. Je to tak směšné, že chci být šťastná? Je směšné, že nevím jak? Až kam, jak daleko, k jaké neviditelné hranici musím přežít? Od čeho uprchnout? Za jakou cenu?

Cítila se unavena. Něčím, co bylo skoro silnější než její vůle. Nebo než její slabost? Jistě není ani mládí, ani stáří jen otázka věku. I její svěžest byla znavená. Něco z ní ujídalo energii, kterou ještě večer překypovala. Smysl existence. Důvody, jimiž přikládala na oheň, který v ní hořel. Zlomkem myšlenky ji napadlo, že má v sobě Německo. Je nemocná Německem? Prorostlo jí, jako ona prorostla jím? Maminka s tatínkem mluvili někdy doma německy, když chtěli, aby jim nerozuměla. Měli německé školy, jako oba chtěli, aby ona měla českou. Bylo jí Německo svěrací kazajkou, které se nemůže zbavit? Dobře, říkala si a zněla v ní ozvěna: dobře, dobře, dobře… Měla pocit, jako by se dotýkala širokého světa. Jako by splývala s nekonečností a současně se dotýkala nekonečnosti jako nějaké zdi, svého svědomí.

Ve chvíli, kdy vycházelo nad ledovcem slunce, byla tam, kde už chtěla být tolikrát předtím. Rozhodla se počkat na nový den.

Dole začínal s každým úsvitem život. Tady nahoře netál sníh ani v nejmenším. Všechno zůstávalo nedotčeno. Kochala se pohledem do kraje. Ležel jí u nohou, kotlina, otevřená zády k horám a čelem ke slunci, od obzoru k obzoru, břímě a odměna světa. Sníh ji oslňoval. Neuspával ji, naopak ji budil. Zahlédla kámen, který z dálky vypadal na sněhu jako mrtvý pták. To nejsem, říkala si. To ještě nejsem. Přitahoval ji sráz a zároveň ji tlačil vítr v zádech. Cítila vichr skrz kabát. Sklonila bezděčně hlavu. Docházela k okraji. Přála si obrátit, proti větru, aby viděla své šlépěje ve sněhu, kudy půjde nazpět. Život není to, co chceme, ale to, co máme? To nejlepší může být to nejhorší? Tiskla paže k tělu, celá zkřehlá.

Proč se člověk narodil? Proč jsem se taková narodila? Komu jsem přinesla štěstí? Komu jsem ho vzala? Kdo ho vzal mně? K čemu jsem přežila? Vracelo se to v ní jako vítr. Kde bylo trvalé pozvání, jistota, která by zbavila dotěrnosti otázku, co bude dělat zítra a jak, s kým? Jak je možné k něčemu přijít, aby si člověk zachoval čisté ruce a necítil se jako žebrák, o kterém se jen říká, že nikdy nezabloudí?

Usmála se v duchu. Všechno je v pořádku. Všechno je, jak má být. Všechno je dobré. Mohlo to být horší. Nemůže to už dlouho trvat, než začne tát a nakonec všechno roztaje. Bylo to skoro jako v té Andyho anekdotě, kterou vykládal Lebovič po Praze, jak si devětadevadesát procent lidí myslí, jak to mají našinci snadné, bez nejmenší námahy. A co to zbývající procento? Na tom nezáleží? To jsme my.

Vdechovala ledový jitřní vzduch. Slyšela vítr. Cítila nasládlou smolnou vůni. Na patře měla chuť vína minulé noci. Uhladila si vlasy. Dostávala hlad. Nechtělo se jí spěchat. Zase se cítila nahá, třebaže měla šaty, boty, kabát, šálu, šátek. Cítila nahou kůži, maso, duši, hlad, očekávání, naději i za co se styděla, dětinství i dospělost.

O co se mohla opírat ve svých představách? Jak se připravovala, v mnoha větších i menších porážkách na to, že jednou bude za tím vším? Proč někdo umí žít a druhý dělá jednu chybu za druhou? Proč je někdo tvrdý a neotesaný a jiný si ve své slepotě představuje, že mu ti druzí vidí do hloubi srdce? Proč někdo nalézá a jiný bloudí v oblacích, jako ona, nevěrná snům včerejška, ale věrná a spolehlivá někde uvnitř, bez vnější odezvy? Proč dostala duši, kterou uráží, co ostatní přejdou? Přála si také, aby se to rozplynulo v povýšenosti nebo v lhostejnosti?

Zalézal jí mráz za nehty. Už se nechtěla ptát, kam půjdu, co udělám, abych byla šťastna, aby se jí ozvěnou vracelo nemáš kam jít, dělej si, co chceš. Takhle bych se nikam a k ničemu nedostala, řekla si. Nemůžu se jen pořád ptát, co jsem už dokázala, prokázala, kromě toho, že jedla, spala, učila se. Začaly jí cvakat zuby. Cítila najednou všechno, uraženou hrdost i ješitnost, strach z budoucnosti a zklamání, úměrné tomu, co naopak od všeho očekávala. Nenávist i závist, bezmocnost a osamocenost, střepinky citů, z nichž sestávala hluboká bolest. Proč dovedla unést ztrátu rodičů, ale nedokázala se už posadit jako žebrák u cesty?

Dívala se dolů. Sníh byl netknutý. Všechno se zdálo průzračné. Průsmyky odhalovaly bílou ranní zemi. Vyhrnula si límec. Mohla by si tedy ještě napsat o lodní lístek do El Salvadoru? Mám tedy ještě možnost pověsit to tu všechno na hřebíček a jet? Kolíbat zrzavé dětičky a toužit dál, za fantomem, který třeba ani neexistuje? Co bych tam měla? Pohodlí, klid. Ale to bylo málo. Co s duší? Čím bych tam byla? Emigrantkou, cizinkou, která nemá vztah k ničemu než k tomu, že jí přinese černá služka snídani do postele? Byla by válka a její muž, její syn by šli. Proč? Za koho? Za El Salvador? Za Ameriku? Na straně Němců?

Musela se v duchu usmát. Pohodila hlavou, aby odstranila vlasy z čela. Vdechla ostrý vzduch. Tak, jak to chtěla, to nešlo, a jak to šlo, to nechtěla. Život není to, co chceme, ale to, co máme. Starého čerta. Podivila se, jak prostá byla odpověď, kterou v sobě vždycky našla. Je to v pořádku, opakovala si. Je to v pořádku. Za chvíli bude všechno dobré.

Noc se k ní ještě vracela, ne už podobou ohně, v mazlivých podrobnostech, spíš výsledným dojmem jejích devatenácti let. Stromy stály ve sněhu a větru jako svíčky. Ze zavátých keřů se staly bílé báně. Narodil se den. Slunce bylo stále výraznější. Měla červené, unavené oči. Dívala se vzdorně. Nebyly to najednou oči, které zaznamenávaly jen přehledné strachy světa, který k ní byl, tak dalece, laskavý. Cítila v sobě schopnost obejmout svět, svou část světa, naložit si všechno na ramena a nést ho jako roušku. Přidržela si vyhrnutý límec. Kdovíkdy začne tát?

Zaslechla v duchu píseň, kterou si zpívaly v lágru. Ze stovek ledovců vál studený vítr. Ale zatímco slyšela ozvěny písně, cítila, jak se v ní ztrácí v závanu prázdnoty nápěv, slova, smysl a nálada písně. Všechno, co znamenala a slibovala. Píseň se jmenovala Proti větru, od V. & W. Bylo ráno na Nový rok 1945. Zpívaly nahlas, na cestě do muničky, kde se předtím vyráběly hrnce. Bolel ji zub. A prostupovala jí radost. Byl to dobrý rok. První půlka byla možná špatná, ale druhá byla jen dobrá. Za pět měsíců skončila válka. Byl to její nejlepší rok. Až na to, že se nevrátil nikdo, jen jediný bratranec, od El Alameinu, který se jí vyhýbal. Všechno začínalo znovu. Musí být silná, řekla si. Se slabými nemá nikdy smilování, ani úctu. Bylo to, jako by se něčeho chytala, stále s pocitem, jako by byla nahá. Natahovala ruce před sebe, do větru a zimy, jako by se v duchu chtěla dotknout něčeho, co bylo před ní nebo co teprve přijde. Bylo to najednou hmatatelné. Viděla před sebou vlastní ruce, zkřehlé a zčervenalé mrazem, natažené dopředu, jako by se bála, že do něčeho narazí. Pomalu udělala krok k okraji, blíž k slunci. Měla před sebou nový den jako dar, který na ni čekal a na který čekala sama. Ráno tak jasné, jaké ještě nikdy neviděla. Východ slunce byl sytě rudý, s oranžovými odstíny. Bílá mlha zastiňující oblohu se rozplývala a nebe dostávalo jiskřivou modř.

Cítila v sobě tajemství, hlubší a těžší a nesdělitelnější než všechna ostatní tajemství dohromady. Ztrácela se v něm kdyby a proč a proto a možná nebo možná ne. Otázka i odpověď. Volání i ozvěna se rozpouštěly v tichu. Už nepotřebovala slova, pojmy.

O okamžik později, kde už nebyl okraj, sklouzla a spadla. Její tělo naráželo na kameny, na led a sníh. Jak se ještě snažila chytit se rukama, něco tvrdého ji najednou udeřilo a oslnilo nebo omráčilo. Zdálo se jí, že za sebou strhává kameny, kterých se chtěla zachytit a které se jí dostaly do cesty.

Sníh, po němž klouzala, svištěl jako lavina. Zaslechla zvuk kamenů, které narážely na jiné kameny. Některé nechávala za sebou. Jiné ji bily, jako by je házela sama po sobě nebo sebe na ně. Tlačila je před sebou dolů.

Slyšela v duchu ozvěnu dlouhých vět, které by už nedokázala vyslovit. Jako by z ní bylo už dávno něco, co čekala, až přijde ke slovu. Volal ji někdo? Volala někoho sama? Všechno se ocitlo nejdříve ve tmě, pak zalito ostrým světlem, jako by se dotkla slunce, a nakonec znovu v temnu. Nevěděla už, co je nahoru a dolů. Žádné nahoře a dole už nebylo.

Všechno se před ní ztrácelo, jak ji opouštělo vědomí, strach, že někomu způsobí potíže, leknutí na bílé pleti v barvách broskve.

Dole na sněhu nebyla ani kapka krve.

8

Téhož březnového dne přinesl pošťák dopis s adresou Dity Saxové. Odesílatel byl Erich Munk z Prahy.

Dito, psal. Co je s Vámi? Co chcete dělat? Pak psal, v co doufá a co jí přeje, kromě silné vůle, štěstí a trpělivosti. A že ji líbá. Musí být vytrvalá. Mohl by jí psát o všem, co se děje, a že je jí devatenáct a je už dospělá. Včetně toho, aby byl její život tím, co si přeje, i tím, co má. Každý krajíc chleba, který jíme, má dvě strany.

A datum. Protože adresátka už tam nebyla, šel dopis nerozlepen nazpět.

Ediční poznámka

Při přípravě našeho elektronického vydání jsme respektovali znění textu v knižním vydání v Nakladatelství Franze Kafky roku 2010, z něhož jsme text převzali. Jeho editorkou byla Markéta Mališová a autor pro něj román rozšířil oproti podobě publikované v roce 1997 v nakladatelství Hynek. S respektem k autorovu literárnímu odkazu jsme nezasahovali do pravopisných řešení odrážejících i mimojazykový vztah ke skutečnosti (zejména psaní Žid, Třetí říše), ačkoliv se liší od stavu v jiných autorem revidovaných vydáních. Nejsme schopni rozlišit, zda jde o posun Lustigova vztahu k reáliím, nebo o redakční úpravy. Odstranili jsme pouze zjevné chyby a aktualizovali psaní velkých písmen v pojmenováních typu hostinec U Třiceti šesti spravedlivých (m. U třiceti šesti spravedlivých).

Redakce MKP

Arnošt Lustig (21. 12. 1926, Praha – 26. 2. 2011, Praha)

„Fascinuje mě židovská mravnost, podle které musí člověk dodržet dané slovo, i kdyby měl prodělat, protože to znamená, že má duši. Staří Židé věřili, že mravnost je jako pták letící nad mořem. V okamžiku, kdy přestane mávat křídly, spadne a utopí se. Slušnost si člověk nemůže našetřit ze včerejška. Musí být slušný teď, zítra, napořád, znovu a znovu.“

Arnošt Lustig

Prozaik, scenárista, novinář, pedagog, který věnoval podstatnou část své tvorby holocaustu. Patří k nejvýznamnějším světovým autorům zabývajícím se tímto tématem.

Věnovat se především leitmotivu židovské masové vraždy se rozhodl po zkušenostech z koncentračních táborů Terezín, Osvětim-Birkenau a Buchenwald. V dubnu 1945 se mu povedlo utéct z transportu smrti, který mířil z Buchenwaldu do Dachau nebo Terezína. V Praze se zúčastnil Květnového povstání. Z rodiny přežily pouze matka, sestra a sestřenice.

Po osvobození začal v Praze studovat obchodní akademii, na podzim 1945 přešel na Vysokou školu politickou a sociální, kde vystudoval novinářství. Profesní dráhu započal v Československém rozhlase v roce 1948 jako válečný dopisovatel z arabsko-izraelského konfliktu. V šedesátých letech patřil v Československu k nejprodávanějším autorům, jeho knížky vycházely ve více než půlmilionovém nákladu. Mezi lety 1961 a 1968 pracoval jako scenárista Filmového studia Barrandov. Filmy natočené podle jeho předloh a scénářů obdržely řadu trofejí na festivalech v Amsterodamu, Locarnu, Benátkách, Pesaru, Monte Carlu, Mannheimu, San Sebastianu. Do filmu Obchod na korze (1965), vůbec prvního československého filmu oceněného Oscarem (1966), napsal dialogy.

Pak strávil coby zakázaný spisovatel a scenárista přes dvacet let v emigraci, především ve Spojených státech, a za opuštění republiky ho československý komunistický režim odsoudil k nepodmíněnému trestu odnětí svobody. V USA se mu dostalo cti číst vlastní tvorbu v Bílém domě i v Kongresu. Na The American University ve Washingtonu, D. C., se stal profesorem literatury, tvůrčího psaní a filmu.

Po listopadu 1989 pracoval a žil střídavě ve Washingtonu, D. C., a v Praze. Doma v Čechách postupně publikoval 23 beletristických knih a řadu knih esejů, filosofických úvah, projevů a novinových článků. Dostalo se mu mnoha poct a významných funkcí – mimo jiné byl čestným předsedou Společnosti Franze Kafky a společnosti Česká hlava, členem filmové poroty Mezinárodního filmového festivalu v Karlových Varech. Stal se nositelem mezinárodní literární Ceny Franze Kafky, ceny Emmy za televizní scénář, laureátem Americké akademie umění a věd za celoživotní literární přínos, dvojnásobným nositelem Národní židovské ceny ve Spojených státech, nositelem Ceny Bʼnai Bʼrith, byl pasován rytířem Řádu Marka Twaina. Za novelu Modlitba pro Kateřinu Horovitzovou byl navržen na nejprestižnější americkou Národní knižní cenu, kterou však nezískal, protože tou dobou ještě nebyl americkým občanem. Opakovaně byl v užším seznamu spisovatelů nominovaných na Nobelovu cenu, za celoživotní dílo byl nominován na Mezinárodní Man Bookerovu cenu i na Pulitzerovu cenu. V roce 2018 byl digitálně zrestaurovaný film Démanty noci uveden na Filmovém festivalu v Cannes.

V srpnu 2020 byl v Praze založen Nadační fond Arnošta Lustiga za účelem šíření a rozvíjení humanistického odkazu jeho celoživotního díla.

Lustigův mimořádný globální dopad potvrzuje i skutečnost, že sté výročí jeho narození bylo organizací UNESCO zařazeno na prestižní seznam významných jubileí připomínaných v letech 2026–2027.

Eva Lustigová

Nadační fond Arnošta Lustiga,

www.lustigfoundation.cz

19. 1. 2026

Autoři nesou odpovědnost za výběr, prezentaci názorů a vyjádřené postoje obsažené v projektu FestivAL100, které nemusí nutně odrážet stanoviska UNESCO a nezavazují UNESCO.

Arnošt Lustig

Dita Saxová

Jubilejní edice k 100. výročí narození Arnošta Lustiga

Úvodní slovo a medailon autora Eva Lustigová

Ex Libris Renáta Fučíková

Fotografie Petra T. Růžičková, Muzeum fotografie a moderních obrazových médií v Jindřichově Hradci

Fotografie na obálce Krisnayuda/Shutterstock.com

Korektura Jaroslava Bednářová

Technická redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 26. 6. 2026

ISBN 978-80-274-5074-9 (epub)

ISBN 978-80-274-5075-6 (pdf)

ISBN 978-80-274-5076-3 (prc)

Obsah

1. I

2. II

3. III

4. IV

5. Ediční poznámka

Table of Contents

I

II

III

IV

Ediční poznámka