Pendennis

Kronika jeho šťastných
i nešťastných osudů

Jeho přátelé a jeho největší nepřítel

William Makepeace Thackeray

Přeložila Jarmila Fastrová

Znění tohoto textu vychází z díla Pendennis tak, jak bylo vydáno Státním nakladatelstvím krásné literatury, hudby a umění v Praze v roce 1960.

Podle předlohy z fondu Moravské zemské knihovny v Brně.

§

Text díla (William Makepeace Thackeray: Pendennis), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte původ-Nevyužívejte komerčně-Zachovejte licenci 4.0 Mezinárodní.

Verze 1.0 z 24. 7. 2026.

KAPITOLA I
Jak může první láska překazit snídani

Ráno jednoho krásného dne, kdy londýnská sezóna byla v plném proudu, přišel major Pendennis jako obvykle ze svého bytu na snídani do jistého klubu na Pall Mall, jehož byl velkou chloubou.

Zjevoval se tam pravidelně ve čtvrt na jedenáct, v nejlépe vyleštěných černých botkách z celého Londýna, s dopolední kostkovanou vázankou, která se mu až do oběda ani trochu nepokrčila, ve světle žluté kožené vestě s panovnickou korunou na knoflících, v tak běloskvoucím prádle, že se ho sám pan Brummel zeptal na jméno jeho pradleny, a byl by ji snad zaměstnal nebýt pohrom, které toho proslulého muže přiměly uprchnout z vlasti. Svrchník, bílé rukavice, licousy, ba i hůl, jaké nosil Pendennis, byly svého druhu dokonalými doplňky úboru vojenského pána en retraite. Když jste ho viděli z dálky nebo jen zezadu, nebyli byste mu hádali víc než třicet – teprve při bližším ohledání jste zjistili, že jeho husté kaštanové vlasy vypadají jaksi nepřirozeně a že v hezkém žilkovatém obličeji má vějířky vrásek kolem trochu pohaslých očí. Nos měl „přesně podle Wellingtona“, ruce a manžety nádherně dlouhé a bílé. V manžetách nosil zlaté knoflíky, které dostal darem od Jeho královské Výsosti vévody z Yorku, a na rukou několik skvostných prstenů, z nich nejnápadnější a největší s proslulým erbem Pendennisů.

Usadil se pokaždé u téhož stolu v témž koutku místnosti, odkud by nikomu ani nenapadlo ho vypudit. V dřívějších dobách se tu a tam nějací rozpustilí šprýmaři nebo nezbední divoši z bujnosti či vypínavosti pokusili připravit ho o ten stůl, ale major klidně a důstojně usedl u sousedního a nespustil z vetřelců oči – pod tím upřeným pohledem nikdo nevydržel posedět a posnídat. A tak si ten stůl – u krbu, a zároveň poblíž okna – zcela přivlastnil. Už před majorovým příchodem tam čekala jeho pošta a mnohý mladý světák hleděl s údivem na tu spoustu dopisů s všelijakými pečetěmi a rozličnými známkami. Když byl někdo na pochybách, pokud šlo o pravidla etikety nebo nějakou společenskou událost – kdo se dal s kým oddat, kolik let je tomu a tomu vévodovi – každý se s důvěrou obracel na Pendennise. Markýzy dávaly před klubem zastavovat kočár a nechávaly tam pro něho psaníčka nebo si ho odvážely s sebou. Byl dokonalý společník. Mladíci se s ním rádi procházeli vparku nebo na Pall Mall, protože se zdravil kde s kým a každý druhý, s kým se zastavil, byl nějaký lord.

Major se tedy posadil u svého obvyklého stolu, a než mu číšníci přinesli opékaný bílý chléb a čerstvé noviny, prohlížel si zlatým lorňonem svou poštu – pročítal ta úhledná psaní jedno po druhém a po pořádku je zas odkládal. Byly mezi nimi velké obřadné pozvánky na večeře, z nichž se dalo usuzovat na tři hlavní chody a závažné náměty rozhovoru, byla tam hezká prosebná psaníčka s ženskými důvěrnostmi, bylo tam na tlustém úředním papíře pozvání od markýze Steyna, aby se zúčastnil večeře v Richmondu u Podvazkového řádu (v malé francouzské společnosti, protože major ten jazyk dokonale ovládal), a další od ealingského biskupa Traila a jeho choti, kteří majora Pendennise žádali, aby svou návštěvou poctil jejich dům v Ealingu. Major všechna ta sdělení vzal laskavě na vědomí se zadostučiněním tím větším, že ho při tom pozoroval skotský chirurg Glowry, který snídal u protějšího stolu a vztekal se na něho, že má tolik pozvánek, když on, Glowry, jakživ od nikoho žádné nedostává.

Po skončené přehlídce vytáhl major notes, aby se podíval, které dny je volný, a které z těch pohostinných nabídek má tedy přijmout nebo zamítnout.

Zavrhl Cutlera, ředitele Východoindické společnosti z Baker Street, kvůli večeři pořádané lordem Steynem u Podvazkového řádu pro malý kroužek Francouzů – biskupovo pozvání přijal, přestože to bude nudná večeře, ale on rád večeřel s biskupy – a tak prošel všemi těmi pozvánkami a vyřídil je, jak mu zrovna napadlo, nebo pokud měl o ně zájem. Pak se nasnídal a zběžně přečetl noviny – úřední zprávy, rubriku narození a úmrtí a oznámení ze vznešené společnosti – podíval se, je-li jeho jméno uvedeno mezi hosty na obřadné recepci u lorda toho a toho, a zároveň se přitom vesele bavil se známými u druhých stolů v místnosti.

Mezi dopisy z tehdejšího majorova ranního přídělu zůstal nečtený jen jeden – ležel osamocený opodál těch z velkého londýnského světa, měl venkovské poštovní razítko a jednoduchou pečeť. Adresován byl hezkým, jemným ženským rukopisem – pisatelka jej označila jako „naléhavý“, ale major skromné venkovské žadatelce z jakýchsi osobních důvodů dosud nevěnoval pozornost – nemohla přece ani doufat, že se jí dostane slyšení mezi tolika vznešenými lidmi, zúčastněnými na majorově ranní audienci. Ten dopis byl totiž od jedné jeho příbuzné – a než její švagr Pendennis přijal ve slyšení všechny své velmožné známé a nechal je tak říkajíc zas odjet v kočárech, musel ten trpělivý dopis z venkova hezky dlouho čekat na audienci a zatím antišambrovat pod miskou na čajové slivky.

Konečně přišla řada i na něj – major rozlomil pečeť s nápisem Dubí a otevřel obálku s poštovním razítkem Clavering u Svaté Marie. Byly v ní dopisy dva, a než se major do nich pustil, dobře si obálku prohlédl.

„Taky psaní od ňákýho vévody?“ zabručel v duchu Glowry. „Jenže to by si Pendennis asi nenechával až nakonec.“

„Milý majore,“ stálo v dopise, „prosím Vás, proboha Vás prosím, přijeďte ihned,“ – bodejť, pomyslil si Pendennis, a co dnes ta večeře se Steynem –, „mám hrozný zármutek a nevím si vůbec rady. Můj nejdražší hoch, až doposud nejhodnější syn, jakého si milující matka mohla přát, mě strašně zarmoutil. Vášnivě a úplně slepě se zamiloval – ani mi to nechce z pera,“ – major se ušklíbl –, „do jedné herečky od zdejšího divadla. Je nejméně o dvanáct let starší než Artur – bude mu v únoru teprve osmnáct – a ten nešťastný hoch se s ní chce stůj co stůj oženit.“

„Copak to – snad Pendennis nekleje?“ ptal se v duchu Glowry, neboť když major tu děsnou zprávu četl, zlostí a úžasem pootevřel ústa.

„Přijeďte, drahý příteli,“ psala zarmoucená dáma, „přijeďte okamžitě, jakmile tohle obdržíte, a jako Arturův poručník se vynasnažte prosbami a zákazem nebohé dítě přimět, aby se toho nešťastného rozhodnutí vzdalo.“ A po dalších úpěnlivých výzvách v podobném smyslu se pisatelka na konci podepsala jako majorova „zoufalá a oddaná švagrová Helena Pendennisová“.

„Dubí, úterý“ – přečetl si major poslední dvě slova pod tím podpisem. „Zatrolené nadělení – Dubí, a v úterý! Ale teď se podívejme, co mi chce ten mladík.“ A vzal do ruky druhý dopis, psaný nevytříbeným chlapeckým rukopisem, zapečetěný velikým erbem Pendennisů, ještě větším, než měl major na prstenu, a s přebytečným voskem rozprsknutým kolem pečeti, což svědčilo o tom, že se pisateli rozčilením třásla ruka.

Dubí, pondělí o půlnoci

Drahý strýčku,

oznamuji Vám, že jsem se zasnoubil se slečnou Costiganovou, dcerou pana J. Chesterfielda Costigana z Costigantownu, ale snad Vám bude povědomější její divadelní jméno Fotheringayová, od Královského divadla v Drury Lane a Crow Street a od divadel, která pořádají představení v Norwichi a Walesu. Jsem si vědom, že toto oznámení nemůže, aspoň vzhledem k dnešním společenským předsudkům, být mým příbuzným nijak vítané. Mou nejdražší matku – které bych, ví Bůh, nechtěl způsobit zbytečnou bolest – ta zpráva bohužel hluboce dojala a zarmoutila. Oznámil jsem jí to dnes večer. Proto Vás prosím, drahý strýčku – buďte tak hodný, přijeďte k nám, rozumně jí domluvte a potěšte ji. Slečna Costiganová je sice chudá, a proto si musí čestně vydělávat na živobytí svým skvělým uměním, ale pochází z rodiny stejně starobylé a vznešené, jako je naše. Když se náš předek Ralf Pendennis vylodil s Richardem II. v Irsku, panovali tam Emiliini praotci jako králové. Poučil mě o tom pan Costigan, který je rovněž důstojník, tak jako Vy.

Marně se pokouším drahou maminku přesvědčit a dokázat jí, že mladá dáma bezúhonné pověsti a tak bezvadného původu, obdařená krásou a nejskvělejším nadáním, která se věnuje jednomu z nejušlechtilejších povolání s posvátným cílem, aby pomohla živit rodinu, je jistě bytost, která si zaslouží lásku a úctu všech, a nikoli odsouzení. Ale maminka má, chudinka, takové předsudky, že je svou logikou nedovedu nikterak zdolat – nechce prostě přijmout s otevřenou náručí tu, která by jí jistě byla nejoddanější dcerou pro celý život.

Slečna Costiganová je sice o několik let starší než já, ale ta okolnost nemůže být na překážku mé lásce a jistě nebude mít pražádný vliv na její trvání. Takovou horoucí náklonnost, jako je ta má, strýčku, pojme člověk jistě jen jednou a provždy. Dokud jsem ji nepoznal, jakživo se mi ani nesnilo, co to je láska – a zrovna tak až do smrti jinou nepoznám, o tom jsem přesvědčen. Je mi životním osudem. Já ji miluji, a musel bych sám sebou opovrhovat, nebyl bych hoden říkat si gentleman, kdybych váhal dát plné zadostučinění své vášnivě milované – kdybych té, které patří všechny mé city, nedal i všechno ostatní – kdybych ženě, která mě tak vřele miluje, nevěnoval celé své srdce a celý svůj majetek.

Nesmírně mi na tom záleží, abych se s Emilií oženil co nejdříve – proč bych to vlastně měl odkládat? Odklad znamená pochybnost, kterou zavrhuji jako mrzkost. Je nemožné, aby se mé city vůči Emilii změnily – aby mi v kterémkoli životním věku byla něčím jiným než jedinou bytostí, jíž bude patřit má láska. Proč tedy čekat? Prosím Vás, strýčku, přijeďte a přimějte mou drahou maminku, aby se s tím sňatkem smířila – obracím se k Vám jako k muži znalému světa, qui mores hominum multorum vidit et urbes. Vám jsou cizí úzkoprsé předsudky a obavy, jež znepokojují ženu, která snad ani nevytáhla paty z maloměstského prostředí.

Prosím Vás, přijeďte k nám okamžitě! Vůbec nepochybuji – ovšem pokud se nejedná o majetkové ohledy – že se mé Emilii budete obdivovat a mou volbu určitě schválíte.

Váš oddaný synovec

Artur Pendennis junior

Když major dopis dočetl, ukázal se mu v obličeji výraz tak zlostný a zděšený, že klubovní lékař Glowry sáhl do kapsy pro kopíčko, které s sebou pořád nosil v pouzdře s navštívenkami – domníval se, že jeho váženého přítele raní mrtvice. To sdělení věru stačilo Pendennise rozčilit! Hlava pendennisovské rodiny se chce oženit s herečkou, starší o deset let – ten umíněný hoch se střemhlav vrhá do manželství! „To matka ho zkazila, kluka darebného,“ povzdechl si major mlčky, „svou proklatou sentimentalitou a romantickou veteší! Můj synovec, a oženit se s ženskou od divadla? Pane na nebi, vždyť by se mi lidé pošklebovali, že bych si netroufal vystrčit nos na veřejnost!“ A s nevýslovnou lítostí si pomyslil, že se musí vzdát večeře v Richmondu s lordem Steynem, že se připraví o spaní a celou noc prosedí v ohavném, dusném poštovním dostavníku, místo aby si dopřál zábavy, jak si sliboval, v nejpříjemnější a nejvybranější společnosti z celé Anglie.

Vstal od snídaně a odebral se do sousedního salónku, kde s politováním odepsal odmítavě markýzovi, hraběti, biskupovi i všem ostatním hostitelům, a sluhovi nařídil, aby koupil jízdenky na večerní dostavník. Cestovní výdaje připsal ovšem k tíži vdově a mladému ničemovi, který mu byl svěřen do opatrování.

KAPITOLA II
Rodokmen a jiné rodinné náležitosti

Za regentství Jiřího Velkomožného žil v městečku v západní Anglii zvaném Clavering pán jménem Pendennis. Byli ještě pamětníci, kteří vídali jeho jméno namalované pod zlaceným hmoždířem s paličkou na vývěsním štítu nade dveřmi velice skromného krámku v městě Bathu, kde pan Pendennis provozoval nejen živnost lékárníka a ranhojiče, kde docházel k nemocným pánům do bytu a ošetřoval dámy v nejzajímavějším období jejich života, ale dokonce se natolik snížil, že za pultem prodával selkám hnědé balíčky náplasti, kartáčky na zuby, pudr na vlasy a londýnské voňavkářské zboží.

Jenže milý lékárník, který tu a tam prodal zákazníkovi za penny trochu čpavé soli nebo libovonnější kousek windsorského mýdla, byl pán vzdělaný a ze starobylého rodu, jakým se v celém hrabství Somersetu nemohl hned tak někdo pochlubit. Pocházel z Cornwallu – pendennisovský rodokmen sahal až do dob druidských a kdoví, zda ne ještě dál do minulosti. V mnohem pozdějším období jeho rodinní předkové uzavírali sňatky s Normany a byli spřízněni se vznešenými rody ve Walesu i Bretagni. Pendennis měl částečně i univerzitní vzdělání, a byl by na této dráze možná dosáhl nejvyšších vyznamenání, nebýt toho, že mu v druhém roce na oxbridžské univerzitě zemřel otec, beznadějně zadlužený, a tak Pen byl, chudák, nucen sám se opásat zástěrou a ujmout hmoždíře. Tu živnost odjakživa nemohl vystát, a jenom nouze a nabídka strýce z matčiny strany, londýnského lékárníka z podřadné rodiny, do níž se otec tak nedůstojně přiženil, přinutily Jana Pendennise, aby se věnoval tomu nenáviděnému povolání.

Po vyučení se s příbuzným, obhroublým lékárníkem, honem rozžehnal a zařídil se v Bathu pro sebe, pod tím skromným medicínským symbolem. Nějakou dobu těžce zápasil s chudobou, jen tak tak udržoval krámek ve slušném stavu a svou matku, upoutanou na lůžko, jakž takž slušně uživil. Ale náhodou se stalo, že opilý irský nosítkář vrazil s lady Ribstonovou, která se ubírala do lázeňského domu, rovnou do výkladní skříně Penova krámku a tyčí nosítek rozbil nejhezčí růžovou láhev na léky, která tam byla vystavena. Lady se zděšeným křikem vystoupila ze svého vehiklu a pan Pendennis jí v krámku nabídl židli, načež ji s přispěním skořice a čpavé soli zase přivedl k sobě.

Mylady, choť sira Pepina Ribstona, baroneta z Codlingbury v hrabství Somersetu, byla neobyčejně jemnými způsoby pana Pendennise tak ukonejšena, že svého zachránce (jak ho nazývala) udělala svým osobním i rodinným lékařem – a rodinu měla velice četnou. Když mladý pán Ribstone přijel z Etonu na vánoční prázdniny a z přejedení dostal horečku, ošetřoval ho pan Pendennis velice pečlivě a úspěšně. Stal se zkrátka v rodině z Codlingbury náramně oblíbený a od toho dne se začal vzmáhat. Získal si příznivce v nejlepší bathské společnosti – obzvláště dámy ho měly v lásce a obdivovaly se mu. Nejdříve svůj skromný krámek proměnil v elegantní lékárnu, pak přestal prodávat kartáčky na zuby a voňavkářské zboží, potom krám vůbec zavřel a zřídil si malou lékařskou ordinaci, kde mu asistoval uhlazený mladý muž. Nakonec si pořídil lehký kočárek a člověka, který ho v něm vozil, a než jeho nebohá stará matka odešla z tohoto světa, ještě se jí poštěstilo vídat z okna ložnice, k němuž ji přišoupli v židli na kolečkách, jak její milovaný Jan nastupuje do své vlastní ekvipáže – pravda, tažené jen jedním koněm, ale po obou stranách s dvířky pěkně vyzdobenými rodinným erbem Pendennisů. „Co by tomu tak říkal Artur?“ ptávala se – to byl její mladší syn. „Ani jedinkrát se na mého nejdražšího Jeníka nepřijel podívat, dokud tu zápasil s chudobou!“

„Kapitán Pendennis je přece u svého pluku v Indii, maminko,“ namítal pan Pendennis. „A prosím tě, buď tak hodná, neříkej mi Jeníku před tím mladíkem – před panem Parkinsem.“

Ale brzy nadešel den, kdy synovi přestala říkat Jeníku, kdy ho vůbec přestala oslovovat nějakým mazlivým a něžným jménem, a bez toho vlídného, ač někdy dost mrzutého hlasu bylo v jeho domě hodně pusto. Dal si noční zvonek přemístit do pokoje, kde se hezkou řádku let ozývaly rozmrzelé nářky hodné staré paní, a spal tam v široké manželské posteli. Když se toto všechno zběhlo, bylo mu už přes čtyřicet – válka ještě neskončila, bylo to ještě před nastoupením Jiřího Velkomožného na trůn, a tedy před počátkem celé dějinné éry – ale co s takovým urozeným pánem, když se nemůže pochlubit rodokmenem? Pendennis si už tehdy dal ten svůj zasklít a hezky zarámovat a pověsil si jej v salóně mezi obrazy sídla Codlingbury v somersetském hrabství a koleje sv. Bonifáce v Oxbridgi, kde strávil krátkou a šťastnou dobu svého raného mužného věku. Ten rodokmen vylovil z truhly, tak jako se Sternův důstojník sháněl po svém meči – byl přece urozený pán a mohl to dokázat.

Asi v téže době, kdy skonala paní Pendennisová, zemřela v Bathu rovněž jedna pacientka jejího syna – ctnostná dáma, stará lady Pontypoolová, dcera Reginalda, dvanáctého hraběte z Bareacres, a tím pádem praprateta nynějšího hraběte, vdova po Janovi, druhém lordu Pontypoolovi, a mimo to i po důstojném pánu Jonáši Walesovi, duchovním armageddonské sekty v Cliftonu. V posledních pěti letech života lady Pontypoolové ji ošetřovala slečna Helena Thistlewoodová, velice vzdálená příbuzná vznešeného rodu z Bareacres, o němž byla prve zmínka, a dcera poručíka R. Thistlewooda od královského námořnictva, který padl v bitvě u Kodaně. Slečně Thistlewoodové se v domě lady Pontypoolové dostalo pohodlného útočiště. Doktor, který dělal u lady Pontypoolové návštěvu nejméně dvakrát denně, nemohl si nepovšimnout andělské trpělivosti a laskavosti, s jakou slečna snášela urážky své starší příbuzné, a když pak spolu ve čtvrtém smutečním kočáře provázeli ostatky ctihodné lady do bathského opatství, kde teď odpočívají, zahleděl se slečně do milé bledé tvářičky a rozhodl se přednést jí návrh toho druhu, že mu už při pouhé představě tep stoupl nejmíň na devadesát.

Byl o víc než dvacet let starší než ona a jakživ nepatřil k nejohnivějším mužům. Snad měl ve svém raném životě nějakou lásku, kterou musel zaškrtit – snad by se každá láska mladistvých let měla zaškrtit nebo utopit jako slepé kotě – nu, a ve třiačtyřiceti to byl usedlý klidný pán malého vzrůstu, v černých punčochách a s pleší. Několik dní po obřadném pohřbu přijel slečnu navštívit, změřil jí tep, podržel si její ruku ve své a zeptal se jí, kde hodlá žít, když se teď rodina zmocní majetku lady Pontypoolové – který už v bednách zatloukali hřebíky, balili do košů, omotávali slaměnými povřísly, ukládali do sena, zavírali na tři zámky ve stříbrných skřínkách se zelenými soukennými povlaky a odváželi před očima chudinky Heleny – v té chvíli se jí zeptal, kde vlastně hodlá žít.

Slzy jí vstoupily do očí a řekla, že neví. Že má trochu peněz – stará lady jí totiž odkázala tisíc liber – a tak se odstěhuje někam do penzionu nebo si najde místo někde ve škole – zkrátka ještě neví co a jak.

Tu se jí Pendennis zahleděl do bledého obličeje, stiskl jí studenou ručku a zeptal se jí, zda by se nechtěla nadobro odstěhovat k němu. Je sice starý v porovnání s takovou – s takovou mladou dámou jako poupátko (Pendennis byl ještě ze staré školy důstojných pánů lékárníků, kteří dovedli dámám dělat poklony), ale je urozený a může se snad pochlubit správnými zásadami a dobrou povahou. Má pěkné vyhlídky do budoucnosti, které se vůčihledě zlepšují. Je na světě sám a potřebuje hodnou a věrnou družku – vytkne si za svůj životní cíl, aby ji udělal šťastnou. Zkrátka přednesl jí menší proslov, který si ráno složil v posteli a zdokonalil a přezkoušel v kočáře, v němž se vydal k slečně na návštěvu.

Prožil-li on v mládí nějaký milostný románek, snad i ona kdysi doufala v docela jiný životní úděl než provdat se za mužíčka, který cvakal umělými zuby a v úsměvu je ukazoval, který si dal tolik záležet, aby byl na správce domu hodně zdvořilý, než se plaše připlížil k salónu, a přehnaně vlídný na komornou, čekající u dveří do ložnice – na kterého si její bývalá chlebodárkyně mohla zazvonit jako na sluhu, a on přiběhl, div se ochotou nepřerazil. Byla by si snad vybrala za manžela někoho docela jiného, ale věděla přece, že Pendennis je člověk hodný úcty, rozumný a poctivý, věděla, jak byl hodný na svou matku a jak svědomitě o ni pečoval – a proto jejich rozmluva dopadla nakonec tak, že slečna s prudkým uzarděním udělala Pendennisovi nesmírně hluboké pukrlátko a požádala ho o dovolení, aby – aby si jeho laskavou nabídku mohla rozvážit.

Měli svatbu v mrtvé bathské sezóně, kdy londýnská sezóna právě vrcholila. Pendennis si prostřednictvím kolegy, člena Královské chirurgické koleje, předem zajistil pokoje v Holles Street poblíž Cavendishova náměstí a odvezl si tam novomanželku v kočáře s dvojspřežím, vodil ji do divadel, do parků, ukázal jí Královskou kapli a lidi, kteří se ubírali k audienci u královny. Poskytl jí zkrátka všechny velkoměstské požitky. Zanechal rovněž navštívenky u lorda Pontypoola, u velmi váženého hraběte z Bareacres i u sira Pepina a lady Ribstonových, svých prvních a nejhodnějších příznivců. Hraběcí rodina z Bareacres navštívenku vůbec nevzala na vědomí, Pontypool je navštívil, dělal poklony paní Pendennisové a řekl, že ji lady Pontypoolová určitě navštíví, což se také stalo – v jejím zastoupení přišel lokaj s navštívenkou a s pozvánkou na koncert, který se konal až za pět neděl. Tou dobou Pendennis už zase jezdil svým lehkým kočárkem s jedním koněm a předpisoval prášky a pilulky – ale Ribstonovi ho s paní Pendennisovou pozvali na společenský večírek a Pendennis se tím chlubil až do posledního dne svého života.

Pan Pendennis měl vždycky tajnou ctižádost – žít si jako panstvo. Venkovskému doktorovi, jehož výdělky nejsou moc velké, trvá to hezky dlouho, než si naspoří tolik peněz, aby si mohl koupit dům a kus půdy, a náš milý lékárník byl sice skromný a šetrný, ale v jeho snažení mu značně přispěla i štěstěna a dovedla ho k cíli, za nímž se tolik pachtil. A tak si za část svých peněz velmi výhodně koupil dům s malým statkem nedaleko městečka Claveringu, o němž jsme se už zmínili. Jeho bohatství velmi značně vzrostlo šťastnou koupí akcií jednoho dolu na měď, které náramně opatrně zase zpeněžil, dokud dolování bylo ještě v plném proudu. Nakonec svou ordinaci v Bathu prodal za pěknou částku v hotovosti panu Parkinsovi, který mu měl mimo to platit ještě anuitu po určitou řadu let, až se Pendennis nadobro přestane zabývat hmoždířem a paličkou.

Když se toto událo, bylo jeho synovi Arturu Pendennisovi osm let. Byl tedy ještě malý, když se dostal z Bathu a otcovy ordinace, a nelze se proto divit, jestli takřka úplně zapomněl, že nějaké takové město vůbec existuje a že si otec někdy špinil ruce přípravou ohavných pilulek a lepkavých náplastí. Otec o své živnosti nikdy sám nemluvil, nikdy se o ní nezmínil. Když bylo zapotřebí, povolával do svého domu lékaře z Claveringu, nadobro zavrhl černé kalhoty po kolena a černé punčochy, chodil na trh a na zasedání soudu, nosil tmavozelený šosatý kabát s mosaznými knoflíky a pískově šedé soukenné kamaše, jako by odjakživa nebyl býval nic jiného než anglický statkář. Když tamtudy projížděly poštovní dostavníky, stával v bráně svého sídla a důstojně se ukláněl průvodčím a vozkům, kteří ho zdravili. To on založil Čtenářskou besedu v Claveringu i tamější Samaritánský spolek péče o polévku a přikrývky pro chudé. To on se přičinil, aby poštovní dostavník, který dříve jezdil přes Cacklefield, přestal projíždět tou vesnicí a zastavoval v Claveringu. V církevní obci vyvíjel jako starší církve stejně čilou činnost a horlivě chodil do kostela. Každý čtvrtek obcházel na trhu stánky, prohlížel si vzorky ovsa, žvýkal na zkoušku zrní, ohmatával dobytek, šťouchal husy do prsou a znalecky je potěžkával v ruce, a u Claveringova znaku dovedl s místními sedláky smlouvat zrovna tak dobře jako nejstarší návštěvník toho hostince. Najednou se styděl, když mu někdo říkal pane doktore, ač na to dříve býval pyšný, a tak ti, kdo mu chtěli zalichotit, titulovali ho vždycky pane zemane.

Bůhví odkud se vzaly, ale v doktorově jídelně s dubovým táflováním najednou visela kolem dokola celá sbírka rodinných portrétů. Tvrdil, že to jsou samí Lelyové a Van Dyckové, a když se ho někdo zeptal na životní osudy vypodobněných osobností, odpovídal jen povšechně, že to jsou jeho „předkové“. Jeho synáček tomu věřil úplně doslova a Roger Pendennis od Agincourtu, Artur Pendennis od Créçy a generál Pendennis od Blenheimu a Oudenardu byly pro něho osobnosti zrovna tak opravdové a skutečné jako – no, koho bych tak honem uvedl – třeba Robinson Crusoe či Peter Wilkins či Sedm hlasatelů křesťanství, o jejichž životních osudech se dočetl v otcově knihovně.

Pendennisovi jeho majetek vynášel nanejvýš osm set liber ročně, a tak ani při největší šetrnosti a hospodárnosti nemohl držet krok s velkým panstvem v hrabství, ale měl slušnou a příjemnou společnost. Ti lidé nepatřili sice k výkvětu – nebyly to růže, ale tak říkajíc kvetli v jejich těsné blízkosti a hodně načichli jejich vznešeností. Jedlo se u nich na stříbře, navzájem se střídavě zvali na večeře, když byl měsíc v úplňku, takže na každého přišla řada dvakrát za rok, a přijížděli na ty hostiny z dáli dvanácti mil. Mimo venkovské panstvo mívali Pendennisovi i městskou společnost z Claveringu, které užili skoro víc, než jim bylo milo. Paní Pybusová věčně strkala nos do Heleniných skleníků a pletla se jí do rozdělování lístků na polévku a poukázek na uhlí; kapitán Glanders od 50. gardového dragounského pluku, toho času na penzi v Claveringu, ustavičně se naparoval po zemanových stájích a zahradách a pokoušel se ho zatáhnout do svých hádek – s vikářem, s poštmistrem nebo s důstojným pánem F. Wapshotem z claveringské střední školy, protože jeho synek Anglesea Glanders dostával nějak moc často výprask – zkrátka kde s kým z městečka. A Pendennis si s ženou často říkali, jak je to dobře, že jejich Dubí je skoro míli od Claveringu, jinak by se doma a kolem svého domu nikdy nezbavili slídivých očí a mužských či ženských maloměstských klepen.

Palouk před domem v Dubí se svažoval až k říčce Mumlavě a na druhém břehu se zelenaly lesy a lesní školky (pokud z nich něco zbylo) claveringského panství, jež patřilo baronetu Francisi Claveringovi. Když se Pendennisovi nastěhovali do Dubí, byla claveringská obora už propachtována jako pastviny a hodně spasena ovcemi a dobytkem. Žaluzie v oknech nebyly spuštěné – byl to nádherný zámek z pískovce, s velkolepým schodištěm, sochami a sloupořadím, jehož obrázek můžete vidět v Krásách Anglie a Walesu. Stavbou zámku sir Richard Clavering, děd sira Francise, přivedl rodinu na pokraj finanční pohromy a jeho nástupce ji dovršil tím, že v zámku bydlel. Sir Francis byl někde v cizině a nikde se nemohl najít nikdo natolik bohatý, aby si najal to ohromné sídlo. Artur Pendennis se jako chlapec mnohokrát ostýchavě procházel jeho opuštěnými pokoji, neutěšenými galeriemi a zatuchlými sály, v nichž se rozléhala ozvěna jeho kroků. Při západu slunce byla z palouku v Dubí hezká podívaná na protější zámek a claveringskou oboru – obojí tonulo v nazlátlé záři, v níž se ta scenérie báječně vyjímala. Hořejší okna veliké budovy šlehala ohněm, až člověk musel přivírat oči, říčka s hlasitým šumotem uháněla k západu a ztrácela se v temném lese, nad nímž se věže starobylého claveringského opatství (podle něho se městečku dodnes říká Clavering u Svaté Marie) zdvíhaly k obloze zalité nádherným purpurem. Postavy malého Artura a jeho matky vrhaly v trávě dlouhé stíny a chlapec (kterého vždycky dojímaly přírodní krásy – zdědil tu vnímavost po matce) si potichu odříkával verše, které začínaly „Toto jsou přeslavná díla tvá, Všemocný Otče dobra – veškerá budova světa je tvorba tvá,“ z čehož paní Pendennisová měla velké potěšení. Takové procházky a rozmluvy končívaly objímáním a líbáním a syn s matkou se rozplývali něhou, neboť hlavním životním zaměstnáním té milé paní bylo milovat a modlit se – často jsem Pendennise slýchal, jak se bujně vychloubal, že se jistě dostane do nebe, protože jeho matka by tam bez něho nikdy nemohla být šťastna.

Jana Pendennise jako hlavy rodiny a vůbec ve všem, co se toho týkalo, všichni si ohromně vážili a jeho rozkazy pro ně platily jako zákony Médů a Peršanů. Klobouk měl vždycky pěkně vykartáčovaný, jako možná hned tak žádný druhý v našem království. Jídlo mu bylo každodenně předkládáno přesně na minutu a běda, když se k němu někdo opozdil, jak se někdy stávalo tomu neukázněnému rozpustilci malému Penovi. Pán domu vždycky v určenou hodinu předčítal modlitby, četl dopisy, vyřizoval obchodní záležitosti, obešel stáje i zahrady a nahlédl do kurníků i psince, do stodol i prasečích chlívků. Po obědě si vždycky zdříml s novinami na kolenou a žlutým hedvábným šátkem přes obličej (ty žluté šátky mu posílal z Indie major Pendennis, jemuž bratr zase vypomohl, aby si zakoupil hodnost majora, a tak byli potom velice zadobře). Jelikož obědval na minutu v šest a zmíněný západ slunce nadcházel tak kolem půl osmé, nestál asi moc o podívanou před průčelím svého domu a nezúčastnil se poetických a něžných projevů, k nimž tam docházelo.

Málokdy se vyskytly v jeho přítomnosti. Třebaže matka a dítě spolu tak mile dováděli, vždycky ihned zmlkli a ztichli, sotva pan Pendennis s novinami v podpaždí vkročil do obývacího pokoje… Malý Pen se zabořil do veliké lenošky a četl kdejakou knihu, která mu padla do rukou, a zeman si pročítal články v Zahradnickém věstníku nebo se vážně zabral do piketu s paní Pendennisovou či příležitostně s nějakým známým z městečka.

Pendennis si obvykle dal záležet, aby se u nich aspoň některá ze skvělých večeří uspořádala v době, kdy byl jednou za dva roky v Dubí na návštěvě jeho bratr major, který po návratu svého pluku z Indie a Nového Jižního Walesu prodal svou důstojnickou hodnost a žil pak na penzi. „Můj bratr major Pendennis“ byl bývalému doktorovi ustavičným námětem hovoru. Celá rodina byla nadšena „mým bratrem majorem“. Byl poutem, které je spájelo se vznešeným londýnským světem. Vždycky přivezl čerstvé novinky ze šlechtických kruhů, o nichž se vyjadřoval s úctou, jak se na vojáka patří. Říkal: „Lord Bareacres mě laskavě pozval do Bareacres na střílení bažantů,“ nebo „Lord Steyne je velice hodný, přeje si, abych přijel do Tichého potoka na Velikonoce,“ a můžete se vsadit, že se ctihodný pan Pendennis postaral, aby se jeho známí z claveringské Čtenářské besedy, od soudu i z hlavního města hrabství dověděli, kde jeho bratr major právě prodlévá. Když byl major na návštěvě v Dubí, sjížděly se tam kočáry z okruhu deseti mil – jeho pověst světáka ze vznešené společnosti se rozšířila v celém hrabství. Mluvilo se o tom, že se má oženit se slečnou Hunklovou z Liliové hůrky, dcerou advokáta Hunkla, s roční rentou nejméně patnáct set liber, ale bratr major ty pověsti popřel. Říkal: „Když zůstanu starý mládenec, nikomu na tom nezáleží, jestli jsem chudý. Naštěstí se stýkám s lidmi tak vysoko postavenými, že pár set nebo tisíc ročně méně či více nemůže vůbec rozhodovat, mají-li mě podržet v úctě, jakou mě laskavě obdařují. Slečna Hunklová je jistě úctyhodná dáma, ale ani její příbuzenstvo, ani společenské způsoby ji neopravňují, aby byla vítaná v kruzích, v nichž mám čest se pohybovat. Já už patrně umřu jako starý mládenec, Jene, a pokud jde o tvou vzácnou známou, slečnu Hunklovou, ta jistě najde někoho, kdo bude její náklonnosti hoden víc než opelichaný starý voják na penzi.“ Čas potvrdil správnost dohadů zkušeného světáka: slečna Hunklová se provdala za mladého francouzského šlechtice a žije teď na Liliové hůrce osamělá jako baronka Karambolová, neboť mladý baron byl ničema a ona se s ním brzy po sňatku rozešla.

Major měl upřímně rád a ctil svou švagrovou, o níž se plným právem vyjadřoval, že patří k nejkrásnějším dámám v Anglii. Paní Pendennisová byla opravdu krasavice, ovšem nijak nápadná, ale nenuceně roztomilá a vlídná, prostá a zároveň důstojná, měla tedy vlastnosti, které u hezké ženy vyplývají z dokonalé mravní čistoty a nevinnosti, a proto si majorovu chválu zcela zasloužila. Snad to není úzkoprsý patriotismus, jsem-li přesvědčen, že urozená anglická dáma je nejdokonalejší stvoření na světě. U koho jiného člověk vidí tolik půvabů a tolik ctností, takovou věrnost a něhu, tak dokonale ryzí povahu a cudnost? Urozená dáma pro mne není jen nějaká vévodkyně nebo hraběnka. Ať mají třeba to nejvyšší společenské postavení, mohou být jen dámy, a nic víc. Ale každý, kdo se pohybuje ve vyšších kruzích, může snad mezi své známé na štěstí počítat aspoň několik takových ženských bytostí, jejichž andělská povaha a krása v něm budí úctu až posvátnou. Před nimi musí se i nejbezuzdnější prostopášník pokorně sklánět a zbožně obdivovat jejich ryzí čistotě, která snad není schopna zhřešit, skutkem ani myšlenkou.

Artur Pendennis měl na štěstí matku, obdařenou takovými vzácnými vlastnostmi. V dětství a útlém mládí ji pokládal takřka za anděla – za nějakou nadpřirozenou bytost, oplývající samou moudrostí, láskou a krásou. Když si ji manžel přivezl do hlavního města hrabství na ples nebo na koncert, pořádaný na zakončení soudního období, a ona s ním vstoupila do sálu, opřená o jeho rámě, mohl směle pohledět do tváře největšímu panstvu, jako by chtěl říci: „Jen se podívejte, mylorde – může se někdo z vás pochlubit takovouhle manželkou?“ Některé místní dámy trojnásobně bohatší než ona měly na ni zlost, že je tak nedostižně dokonalá. Slečna Pybusová o ní tvrdila, že je chladná a povýšená, slečna Piercová, že je pyšná, ačkoli jí to v jejím společenském postavení vůbec nepřísluší, a paní Wapshotová, choť doktora teologie, chtěla mít před ní ve všem přednost jakožto před manželkou pouhého venkovského lékaře. A paní Pendennisová se mezi nimi pohybovala, vůbec nedbajíc na jakékoli poznámky, které se o ní ve společnosti trousily, ať pochvalné, či nepřívětivé. Jako by si vůbec nebyla vědoma, že svou dokonalostí budí obdiv či nenávist – žila si klidně dál, modlila se, milovala svou rodinu, pomáhala bližním a konala svou povinnost.

Ale příroda nepřipouští, aby lidské bytosti byly úplně bez chyb, třeba to byly dámy – nám všem jsou přirozeným údělem povahové vady, zrovna tak jako třeba bolení hlavy, nemoci a smrt, bez nichž by svět nebyl světem, ba ani některé nejlepší lidské vlastnosti by se pak v něm nemohly dost uplatnit. Tak jako bolest plodí nebo posiluje statečnost a vytrvalost, nebo nesnáze houževnatost, chudoba píli a vynalézavost, nebezpečí odvahu a tak dále, podobně zase i samy ctnosti plodí některé nectnosti, a paní Pendennisová měla opravdu tu nectnost, kterou u ní objevily slečna Pybusová a slečna Piercová – totiž pýchu, ale nebyla ani tak pyšná na sebe, jako spíše na svou rodinu. Mluvila o panu Pendennisovi (sice docela ctihodném pánovi, ale na světě je takových víc) takřka se zbožnou úctou, jako by to byl římský papež na trůně a ona mu klečela u nohou jako kardinál a podkuřovala mu kaditelnicí. Major byl pro ni úplný Bayard mezi majory a svého syna Artura vroucně zbožňovala, což ten dareba přijímal skoro zrovna tak chladně, jako si ten svatý v petrském chrámě nechá líbit, když mu zbožní věřící v zanícení líbají palec u nohy.

Ta nešťastná pověrčivá, až modlářská matčina láska zavinila spoustu neštěstí, jež stihla mladého pána, který je hrdinou našeho příběhu, a proto si zajisté zaslouží zmínku hned na počátku tohoto vyprávění.

Spolužáci Artura Pendennise ze školy u šedivých bratří tvrdí, že jako malý chlapec nebyl nikterak pozoruhodný – nebyl ani hlupák, ani se neučil nijak zvlášť dobře. Mimo vyučovací hodiny se nikdy dál nevzdělával studiem, ale naopak hltal romány, divadelní hry a básně, kde mu jaké přišly do ruky. Nikdy nedostal výprask, ale bylo kupodivu, jak mu vlastně ušel. Když měl peníze, královsky je utrácel za dorty pro sebe i kamarády – bylo o něm známo, že z deseti šilinků svého kapesného dovede na ně za jediný den vydat i devět šilinků šest pencí. Když peníze neměl, kupoval na dluh, a když nedostal nic na úvěr, obešel se bez dortů a byl skoro zrovna tak spokojený. Bylo o něm známo, že si za přítele dal nabít a ani necekl, ale sebelehčí rána od kamaráda ho rozzuřila. Pěstní zápasy už od nejútlejšího mládí nenáviděl, zrovna tak jako fyziku, řeckou mluvnici a všechno, co vyžadovalo námahu, proto se ničemu z toho nevěnoval, leda z krajní nutnosti. Skoro nikdy prý nelhal a nikdy neubližoval menším chlapcům. Učitele nebo starší spolužáky, kteří na něho byli hodní, miloval dětinsky horoucně. Když neuměl nazpaměť Horatia nebo nedovedl přeložit řeckou tragédii, říkal o něm principál, že ten kluk Pendennis dělá škole ostudu, že je kandidátem zkázy na světě pozemském a zatracení na tom příštím, že je marnotratník, který svého ctihodného otce přivede na mizinu a svou matku hanbou předčasně sklátí do hrobu, a podobně – jenže principál takové lichotivé řeči vedl skoro o všech chlapcích v té škole (z níž se koneckonců nevyrojil nadměrný počet těžkých zločinců ani zlodějů), a tak si malý Pen na ty obžaloby časem zvykl, třebaže ho zprvu znepokojovaly a děsily – a je jisté, že až doposud ani nezavraždil své rodiče, ani se nedopustil žádného zločinu, který se trestá deportací nebo smrtí provazem.

Ve škole u cisterciáků, kde se Pendennis vzdělával, bylo ve vyšších třídách hodně hochů, kteří si osobovali veškeré privileje dospělých mužů, dávno než opustili to učiliště. Mnozí z nich na příklad kouřili doutníky – a někteří se už i začínali opíjet. Jeden dokonce následkem hádky v divadle svedl souboj s praporčíkem od pěšího pluku – jiný zase měl lehký kočárek s koněm v najaté stáji na Covent Garden a bylo ho vídat, jak se v neděli projíždí v Hyde Parku s podkoním s rukama zkříženýma na prsou a s erby na knoflících. Hodně starších žáků už mělo svou lásku a tajně si navzájem ukazovali básně, které na ni složili, nebo psaníčka a ustřižené lokýnky, které od ní dostali – ale Pen byl mladík cudný a ostýchavý, a tak jim jen záviděl a prozatím se nesnažil následovat jejich příkladu. Zatím se nedostal dál než k teorii – životní praxe ho teprve čekala. A řečeno mimochodem, vy útlocitné matky a vy rozšafní otcové rodin, náramně byste se divili, jak se na takové proslulé škole pro urozené mladíky ta životní teorie šíří od úst k ústům! Kdybyste ty čtrnáctileté chlapce – kteří se před maminkami červenají a před jejich dcerkami stydlivě utíkají – kdybyste ty chlapce slyšely, jak mluví mezi sebou, pak byste se začervenaly vy, jejich maminky. Malý Pen, ještě než mu bylo dvanáct let, slyšel už tolik řečí, že se o určitých věcech náramně poučil – a stejně i váš hezký růžolící synáček, milá čtenářko, který má přijet domů o příštích vánočních prázdninách! Neříkám, že je s tím chlapcem amen nebo že úplně ztratil nevinnost, která mu byla dána „shůry, kde je domov nás všech“, ale zdá se mi, že ho rychle začínají obkličovat stíny žalářních zdí a že my sami se přičiňujeme, seč jsme, abychom ho uvrhli do zkázy.

Nu, tak dál – Pen se právě objevil na veřejnosti ve fráčku čili v cauda virilis, dychtivě se zhlížel v zrcátku v učebně, zda mu už rostou vousy jako jeho šťastnějším spolužákům, a místo vysokého hlásku, kterým až dosud mluvil a zpíval (měl velice lahodný hlásek, rád jím v dětství prozpěvoval Domove, sladký domove, Mé hezké páže a několik francouzských písniček, jimž ho naučila matka, či všelijakých balad pro pobavení starších hochů), najednou přeskočil do hlubokého basu, pro zpestření občas proloženého vykviknutím. Vždycky to vzbudilo smích u učitele i ve třídě – čili bylo mu zkrátka asi tak šestnáct, když byl najednou nucen akademického studia zanechat.

Bylo to ku konci dopoledního vyučování – až do té chvíle zůstával Pen celé dopoledne zcela bez povšimnutí, a tu ho najednou principál vyvolal, aby přeložil několik veršů jedné řecké tragédie. Nevypravil ze sebe ani slovo, ačkoli mu jeho spolužák, malý Timmins, ze všech sil napovídal. Pen udělal několik žalostných chyb – a obávaný principál školy se do něho pustil.

„Pendennisi, vy jste nenapravitelný lenoch a bezpříkladný hlupák!“ prohlásil. „Děláte ostudu škole i své rodině, a bezpochyby ji v budoucnu budete dělat i své vlasti! Je-li zahálka opravdu kořenem zla, jak nám tvrdí moralisté (a já vůbec nepochybuji o správnosti jejich názoru), pak je prostě nepředstavitelné, kolik se ve vás může jednou v budoucnu rozbujet zločinnosti a špatnosti, vy nešťastníče! Jen si tak ničemně nezahrávejte! Chlapec, který v šestnácti letech překládá δε jako spojku a místo ale, je nejen hlupák a nevědomec a nepředstavitelný ťulpas, ale dopouští se zločinu, smrtelného hříchu synovského nevděku – člověka až jímá hrůza! Když chlapec nedovede překládat řeckou tragédii, podvádí svého otce, který vynakládá peníze na jeho vzdělání. A chlapec, který podvádí svého otce, je schopen okrást i ošidit svého bližního. A člověk, který podvádí bližního, platí za svůj zločin na šibenici! Ale já ho nelituji, protože si svůj trest zaslouží – lituji jeho zoufalých, usoužených rodičů, které svými zločiny předčasně sklátí do hrobu, nebo dožijí-li se stáří, budou se nadosmrti soužit hanbou. Tak dál, prosím, ale varuji vás – uděláte-li ještě jedinou chybu, ztrestám vás výpraskem! Kdo se to směje? Kdo z vás je takový ničema, že si troufá se smát?“ rozkřikl se principál.

A vskutku, když principál pronášel svůj proslov, ozýval se za ním ve třídě všeobecný tutlaný chichtot. Řečník stál zády k pootevřeným dveřím starobylé učebny, a jakýsi pán, zřejmě v těch místech velmi dobře obeznámený (neboť v té škole kdysi studovali oba bratři Pendennisové, major Artur i pan Jan), se právě na Pendennise ptal jednoho chlapce v páté lavici, který seděl u dveří. Rozesmátý hoch ukázal na provinilce, jehož principál právě stíhal hromobitím svého spravedlivého hněvu – a major Pendennis se nemohl zdržet smíchu. Vzpomněl si, jak kdysi dávno stál na témž pranýři, u něhož spatřil Pendennise juniora, a jak na něho principálův předchůdce zrovna tak hřímal. Zpráva, že je tam Pendennisův strýc, rozlétla se okamžitě po třídě a stero udivených, rozchechtaných obličejů se smíšeným výrazem zděšení a veselí se obracelo tu k příchozímu, tu zase k obávanému principálovi.

Major požádal hocha z páté lavice, aby principálovi odevzdal jeho navštívenku, což chlapec udělal s významným úšklebkem. Major Pendennis totiž na navštívenku připsal: „Musím vzít A. P. domů, jeho otec je těžce nemocný.“

Principál vzal navštívenku do ruky – s dost ulekaným výrazem přestal hromovat, jako když utne, a tlumený smích chlapců propukl ve všeobecný řehot. „Ticho!“ zařval principál a zlostně dupl. Pen zdvihl hlavu a uviděl, kdo ho vysvobodil – major mu vážně pokynul bílou rukavicí, Pen honem popadl knihy a šel k němu.

Principál vytáhl hodinky. Byla za dvě minuty jedna. „Juvenalise budu zkoušet až odpoledne,“ řekl a pokynul hlavou majorovi. Všichni chlapci tomu pokynu porozuměli, sebrali své knihy a vyhrnuli se z učebny.

Mladý Pen vyčetl strýci z obličeje, že se doma něco stalo. „Co je s – maminkou?“ zeptal se. Ale pohnutím nemohl skoro mluvit a div mu nevytryskly slzy z očí.

„Nic, ale otec je těžce nemocný,“ odpověděl major. „Jdi a honem si sbal kufr, u brány mám poštovní kočár.“

Pen si tedy běžel sbalit věci do budovy, kde byl ubytován, načež principál, který ve třídě osaměl, přikročil k bývalému spolužákovi a podal mu ruku. Najednou jako by to byl docela jiný člověk. Jako se Popelka úderem určité hodiny z nádherné a vznešené princezny proměnila v docela obyčejnou děvečku v šerkové kytlici, tak úderem jedné byl hřímavý majestát a děsivý hněv principálův najednou ten tam.

„Nestalo se doufám nic vážného,“ řekl majorovi, „jinak by bylo škoda brát toho chlapce ze školy. Je to hodný hoch, ne zrovna moc pilný a čiperný, ale slušný a má smysl pro čest, jenže ne a ne se naučit překládat, jak bych si přál. Nezastavíte se u nás na oběd? Ženu bude velice těšit, když vás uvidí.“

Major Pendennis pozvání na oběd odmítl. Řekl, že bratr je těžce nemocný, předešlý den měl záchvat, a je velká otázka, zda ho ještě zastihnou na živu.

„Je tu jen tenhle jediný syn, že?“ otázal se principál. Major přisvědčil.

„A je tu pěkný – hm pěkný – hm majetek, co?“ zeptal se druhý jen jako mimochodem.

„Hm – tak, tak,“ odpověděl major, čímž rozhovor skončil. A Pen se strýcem se posadil do poštovního kočáru a víckrát se už do školy nevrátil.

Když kočár projížděl Claveringem, stál ve vratech u Claveringova znaku podomek a hvízdal si, ale když uviděl postilióna, zlověstně na něho zamrkal na znamení, že už je po všem. Zahradníkova žena přišla otevřít bránu do parku, mlčky pokývala hlavou a nechala kočár projet. V Dubí byly všechny žaluzie spuštěné, a když jim starý sluha otvíral dveře, měl obličej jako masku. Artur byl v tváři bledý, víc ze strachu než ze zármutku. Zesnulý byl jistě schopen vřelého citu a lásky, protože svou ženu zbožňoval a z celého srdce miloval svého syna a obdivoval se mu, ale byl člověk uzavřený, a chlapci se nikdy nepodařilo proniknout pod tu chladnou kůru. Artur však byl až do konce života otcovou pýchou a chloubou a jeho jméno bylo to poslední, co se Jan Pendennis pokoušel vyslovit, když mu žena svírala v dlaních studenou zpocenou ruku, když jeho duch dohasínal v temnotách smrti a život a svět se rozplýval v nicotu.

Malá holčička, která na chvilku vykoukla pod žaluzií, když kočár přijížděl, otevřela dveře ze schodů do haly, a když se k ní Artur sklonil, aby ji políbil, vzala ho mlčky za ruku a vedla ho nahoru k jeho matce. Starý sluha otevřel majorovi dveře do jídelny. Při spuštěných žaluziích byl pokoj ztemnělý a na zdích kolem dokola se šeřily všechny ty rodinné portréty. Major vypil sklenici vína z láhve, kterou si zeman dal otevřít před čtyřmi dny. Zemanův vykartáčovaný klobouk ležel v hale na stole, kde na něho čekaly i noviny a kožená mapa s dopisy, na níž bylo na mosazném štítku vyryto: Jan Pendennis, zeman z Dubí. Za půl hodiny po Arturově návratu přijeli v lehkém kočárku lékař a notář z Claveringu, kteří viděli poštovní kočár projíždět městečkem, a vešli do domu zadním vchodem. Lékař dopodrobna popsal záchvat a skon pana Pendennise, rozplýval se chválou jeho znamenitých vlastností a ujišťoval, že požíval velké vážnosti v celém hrabství a jaká to bude ztráta pro vrchnostenský soud, nemocnici atd. Paní Pendennisová ji nese podivuhodně a návrat mladého pána jí určitě bude útěchou. Notář zůstal na večeři a celý večer s majorem Pendennisem projednávali majetkové záležitosti. Major byl vykonavatelem bratrovy závěti a spolu s paní Pendennisovou chlapcovým poručníkem. Dědičkou veškerého majetku byla ona, ledaže by uzavřela druhý sňatek – což by v případě takové mladé a hezké paní nebylo nikterak vyloučeno, jak dvorně poznamenal notář – pro tu okolnost učinil zesnulý jiná opatření. Major se samozřejmě ujme řízení všech záležitostí, nezbytných při takové nesmírně dojemné a truchlivé příležitosti. Starý sluha Jan na znamení, že uznává majorovu autoritu, doprovodil ho se svíčkou do ložnice, kam mu pak přinesl košatinku se stolním stříbrem a nazítří ráno i klíč od hodin v hale – pán je vždycky natahoval ve čtvrtek, podotkl starý Jan. Komorná paní Pendennisové mu vyřídila poručení od své paní a potvrdila lékařův předpoklad, že příjezd mladého pána je pro vdovu útěchou.

Co se událo mezi matkou a chlapcem, je tu vedlejší. Takové dojemné projevy lásky a zármutku je třeba zastřít závojem. Pro mne je mateřský cit posvátným tajemstvím – jeho symbolem je v římskokatolických kostelech obraz panenské matky, jíž srdce krvácí láskou, a ve skutečnosti jej můžeme vídat snad každodenně a sklánět se při tom s obdivem před všemohoucností takového citu. Právě včera jsem viděl jednu paní, Židovku – děcko se jí opíralo o koleno a z obličeje, jak se k němu nakláněla, vyzařovala jí tak andělská něha, až jsem měl dojem, jako by se kolem matky i děcka vytvářela svatozář. Věřte, že bych byl před ní málem poklekl a byl bych v ní vzýval božskou dobrotivost, která nás obdařila tím požehnáním, jež staří Řekové nazývali στοργή a jež lidstvo provází od samého počátku, posvěcujíc jeho dějiny.

Po hrozném otřesu, jakým na Artura Pendennise zapůsobil pohled na zesnulého, vzbudila v něm otcova smrt bezpochyby upřímnou lítost. Ale nejsem si tak docela jist, zda ve chvíli nejhlubšího zármutku, kdy objímal matku, utěšoval ji něžnými slůvky a sliboval jí provždy synovskou lásku – zda v téže chvíli se mu v srdci tajně neozýval jásotný pocit vítězství. Stal se přece hlavou a pánem domácnosti. Byl Pendennis a všichni kolem něho byli teď jeho sluhové a služebné. „Viď, že mě nikdy nepošleš pryč?“ ptala se ho malá Laura – přicupitala k němu a chytila ho za ruku. „Viď, Arture, že mě nepošleš do školy?“

Artur ji políbil a pohladil po vláskách. Ne, nepošle ji do školy. A že by tam odjel sám, to už vůbec nepřicházelo v úvahu. Umínil si, že tahle životní etapa pro něho navždy skončila. Uprostřed všeobecného zármutku, kdy mrtvý dosud ležel na katafalku v domě, dospěl Artur k rozhodnutí, že v budoucnu bude mít jen samé prázdniny, že bude ráno vstávat, kdy se mu zachce, že si už nemusí nechat líbit principálovo hubování, a vůbec si pro budoucnost dělal steré bláhové plány a všelijaká předsevzetí. Naše přání náramně snadno dovedou plodit myšlenky, a ty nás pak unášejí závratnou rychlostí! Když ruku v ruce s Laurou na obchůzce k psinci, drůbežárně a po jiných svých oblíbených místech nahlédl do kuchyně, bylo tam v posvátném tichu shromážděno veškeré služebnictvo i s celým přátelstvem, s čeledíny a jejich ženami, včetně Sally Potterové, která nosila pytel s poštou do Claveringu, i tamějšího pekařského pomocníka. Všichni se v zármutku utěšovali pivem – a najednou všichni uctivě vstali, muži se mu uklonili a ženy před ním udělaly pukrlátko. Tohle dříve o prázdninách nedělali, řekl si Pen a najednou ho to nevýslovně zablažilo. Kuchařka zvolala: „Jejej, mladý pán nějak vyrostl!“ Podkoní Tomáš si právě přihýbal piva, ale polekal se pána a honem postavil korbel na stůl. A Tomášův pán se tím cítil nesmírně poctěn. Pak se šel podívat na honicí psy. Když mu Flora skočila na prsa a Ponto se s radostným štěkotem div neutrhl z řetězu, Pen je náramně blahosklonně poplácal a řekl: „Chudinko Floro, chudáčku Ponto!“ Potom se odebral k Lauřiným slepičkám, potom k prasátkům, pak do ovocného sadu i do komory, kde se ukládalo mléko, a snad se musel červenat, když si vzpomněl, jak o minulých prázdninách potajmu skoro očesal jabloň a dostal od dojičky vyhubováno, že jí vypil smetanu.

Když pochovávali Jana Pendennise, „bývalého vynikajícího lékařského praktikanta z Bathu, který se později vyznamenal jako smírčí soudce, laskavý hospodář a příznivec mnohých dobročinných institucí a veřejných ústavů zdejšího kraje i celého hrabství“, byl to snad nejkrásnější pohřeb od těch dob, co byly ostatky sira Rogera Claveringa uloženy v mariánském kostele claveringského opatství, jak prohlašoval kostelník. Nad kostelní lavicí panstva z Dubí byla zasazena pěkná mramorová deska s výše citovaným nápisem, a na ní dodnes můžete vidět pendennisovský erb a znak – orla zírajícího k slunci, s mottem nec tenui penna. Vikář doktor Portman se příští neděli při kázání o nebožtíku překrásně a s citem vyslovil jako o „našem drahém zesnulém příteli“ – a pak nastoupil vládu Artur Pendennis.

KAPITOLA III
Pendennis se ukáže jako hodně zelený mladík

Když se Artur ujal vlády, bylo mu asi šestnáct let, jak jsme už řekli. Byl trochu tlouštík, jak by se vyjádřili jeho kamarádi, ale jeho matka prohlašovala, že má moc pěknou postavičku. Vlasy měl leskle kaštanové, takové, co v slunci vypadají jako zlaté, obličej kulatý, růžový, pihovatý a dobrosrdečný a vousy vysloveně nazrzlé – nedá se tvrdit, že byl krasavec, ale měl tak upřímnou, dobrodušnou a vlídnou tvář, a poctivýma modrýma očima se na člověka dovedl tak vesele usmívat, že není divu, pokládala-li ho paní Pendennisová za chloubu celého hrabství. Mezi šestnáctým a osmnáctým rokem vyrostl z pěti stop šesti coulů na pět stop osm coulů, a pak se jeho růst zastavil. Ale matka se tomu stejně divila – byl o tři couly větší než jeho otec. Copak je vůbec možné, aby někdo o tři couly přerostl pana Pendennise?

Můžete se vsadit, že se do školy už víckrát nevrátil – tamější kázeň mu nevyhovovala, doma se mu líbilo mnohem víc. O jeho návratu do školy se tam hodně mluvilo a strýc byl pro to, aby se do školy vrátil. Principál vyjádřil v dopise názor, že má-li to Artur v budoucnu někam dotáhnout, je naprosto nutné, aby uměl dokonale překládat řecké tragédie – ale Penovi se podařilo obratně matce naznačit, jak je pro něho pobyt u šedivých bratří nebezpečný, jací jsou někteří tamější hoši divoši a ničemové, a ta bojácná dušička se tolik polekala, že jeho přání vyhověla a dovolila mu zůstat doma.

Potom se Penův strýc nabídl, že využije svého vlivu u Jeho královské Výsosti nejvyššího velitele, který mu ráčí věnovat velkou přízeň, a opatří Penovi důstojnickou hodnost u pěšího gardového pluku. Penovi radostí srdce poskočilo – jednou v neděli místo na návštěvu k strýci šel si poslechnout kapelu před Svatojakubským palácem. Viděl tam Toma Rickettse ze čtvrté lavice, kterému bývaly kalhoty a kabátek vždycky tak směšně malé, že bezděky sloužil starším spolužákům za terč vtipů – a tentýž Tom Ricketts v parádní rudé a zlaté uniformě, s ohromnou čákou z medvědí kožešiny na hlavě tam defiloval pod plukovním praporem. Tom Pena poznal a blahosklonně mu pokynul hlavou. Nebožák Tom, kterého Pen minulé čtvrtletí praštil do zad hokejkou – a najednou tu stojí v prostředku náměstí pod praporem své vlasti, obklopený bodáky a šarlatovými kabáty s kšírováním, kapela troubí na trumpety a třeská činely a Tom se důvěrně baví s obrovskými bradatými válečníky, jimž se na prsou blýskají medaile za Waterloo. Co by byl Pen za to dal, aby mohl sloužit pod tím praporem!

Ale když to pak doma navrhl, Helena Pendennisová se zatvářila ulekaně a zděšeně. Řekla, že „se nebude hádat s někým, kdo má jiný názor, ale podle jejího mínění nemá pravý křesťan právo rozhodnout se pro vojenské povolání. Pan Pendennis by jakživ, jakživ nebyl dovolil, aby z jeho syna byl voják. A kdyby její syn na něco takového pomýšlel, byla by velice nešťastná.“ Pen by si byl radši dal utnout nos i uši, než aby záměrně a zlovolně udělal svou matku nešťastnou, a poněvadž měl tak šlechetnou povahu, že nikdy nedovedl nikomu nic odepřít, ihned svůj vysněný červený kabát s epoletami obětoval milované matičce.

Byl pro ni ten nejušlechtilejší tvor na světě. Ale když majorovi Pendennisovi byla jeho nabídka písemně potvrzena a zároveň odmítnuta, poslal vdově jen stručnou, dost zlostnou odpověď a pomyslil si, že synovec je maminčin mazlíček.

Ale pak major přijel jako obvykle na Vánoce do Dubí, viděl chlapce, jak si počíná na honech, a zase se upokojil. Pen měl pěknou klisnu a jezdil na ní neobyčejně hezky a s vervou. Překážky bral s rozvahou a náramně chladnokrevně. Však také chlapcům ve škole psal, jaké má pěkné jezdecké boty a jak se vyznamenává v terénní jízdě. Znovu začal vážně pomýšlet na ten červený kabát a matka musela uznat, že by mu ohromně slušel, ale když byl na honech, vytrpěla si hodiny úzkosti a každodenně čekala, že jí ho přinesou domů na márách.

Nesmíte si myslet, že při takových zábavách – bylo jich snad až moc – Pen úplně zanedbával své vzdělání. Měl přirozený sklon přečíst kdejakou knihu, která nepatřila k povinné školní četbě. Teprve když mu strčili hlavu do studnice vědění, přešla ho chuť pít. Doma zhltal všechny knihy, Inchbaldové Divadlem počínajíc a Whitovým Léčením koňských nemocí končíc, a vybrakoval i knihovny v nejbližším okolí. Z Claveringu si přivezl celý náklad francouzských románů a zabral se do nich vší mocí, hodiny vysedával na nejvyšším příčli žebříčku v knihovně doktora Portmana, na kolenou veliký foliant, třeba Hakluytových Cest, Hobbesova Leviathana, spisů sv. Augustina nebo Chaucerových básní. Byl s vikářem náramně zadobře, a od toho důstojného pána získal důkladnou znalost portského vína, jíž se v životě tolik vyznačoval. Paní Portmanová ani trochu nežárlila, ačkoli se její manžel přiznával, že je zamilovaný do paní Pendennisové, kterou prohlašoval za zdaleka největší krasavici v hrabství – když zálibně pokukovala po Penovi, usazeném na vršku žebříčku, bylo jí jen líto, že její dcera Minny je pro něho moc stará. A vskutku byla – slečna Minny Portmanová byla tehdy jen o dva roky mladší než paní Pendennisová a vážila tolik jako Pen a jeho matka dohromady.

Nudí vás tyhle podrobnosti? Jen si, milý příteli, vzpomeňte na své mládí a ptejte se, jak to tehdy bylo. Rád bych si vás představil jako dobře vychovaného chlapce, ušlechtilého a statečného, dobrosrdečného a útlocitného, který se dívá na svět vlídnýma, poctivýma očima. Jevil se vám tehdy v nejjasnějších barvách a tolik se vám líbil! V mužném věku se člověku nenaskytne mnoho takových chvil, a když je má, ani o tom neví. Teprve když už dávno minuly, vzpomíná, jak byly vzácné a šťastné.

K mladému pánovi chodil nebo jezdil z Claveringu za štědrý honorář pan Smirke, kaplan doktora Portmana, a trávil s ním každodenně kolik hodin. Smirke si při čaji počínal naprosto bezvadně, vlasy mu spadaly do čela v kadeřavé kštici a nákrčník měl uvázaný s melancholickým půvabem. Byl to mladík slušného vzdělání a dobrý matematik, takže Pena naučil všemu, čemu se ten mladík vůbec byl ochoten naučit – nebylo toho mnoho. Pen totiž k Smirkovi brzy ztratil patřičnou úctu, jakmile ho viděl vjet do dvora v Dubí na poníku se špičkami nemožně vytočenými do stran a s velkou mezerou mezi koleny a sedlem – žádný mladík, nadaný smyslem pro humor, nemohl takového jezdce brát vážně. Smirke jednou mohl vypustit duši strachem, když ho Pen posadil na svou klisnu a vyjel si s ním do luk, kde se náhodou připletli mezi smečku jezevčíků z celého hrabství, které vzal spolehlivý starý lovčí pan Hardhead z Dumplingbearu na cvičení do terénu. Pan Smirke na Penově klisně Rebece (pojmenované po Penově oblíbené hrdince, dceři Izáka z Yorku) psy vylekal a lovčího nesmírně dopálil, poněvadž se umíněně pletl mezi psy a jednoho zchromil, načež ho lovčí vyčastoval tak pozoruhodně výmluvným proslovem, jaký pan Smirke neslyšel od té doby, co se rozloučil s bárkaři na březích řeky Isis.

Smirke a jeho žák spolu čítali antické básníky nahlas, celkem dost obstojným tempem, docela jiným než úmorné plahočení, jakým se žáci u cisterciáků trmáceli po klasické půdě, slídili po každém slově a dobývali jeho kořeny. Pen se nerad zdržoval – když si někde nevěděl rady, dal si místo přeložit preceptorem, a tak vzal cvalem Iliadu i Odysseu, autory tragédií i rozkošně zlomyslného Aristofana (kterého prohlašoval za největšího básníka, co jich kdy bylo). Ale bral to všechno moc rychlým tempem, takže sice tryskem projel značná prostranství antické oblasti, avšak v pozdějších letech všechno dočista zapomněl a z klasické literatury mu zbyly asi tak mlhavé reminiscence jako řekněme některým členům Dolní sněmovny, kteří si zapamatovali pár citátů, nebo některému kritikovi, který sem tam mrskne nějaké to řecké slovo, jen aby učinil slušnosti zadost.

Pen samozřejmě nečetl jen antické básníky, ale s velkým zápalem i anglické. Smirke vzdychal a povážlivě kroutil hlavou nad Byronem a Moorem, Pen je však uctíval jako modly a na Korzára přísahal – uměl to všechno nazpaměť. Bral si někdy malou Lauru stranou k oknu a říkal jí „Zuleiko, já nejsem tvůj bratr“ tak tragickým hlasem, že vážná holčička na něho údivem otvírala už beztak velké oči. Po večeři až do té chvíle, než se mělo jít spát, vysedávala s šitím na stoličce u nohou paní Pendennisové a poslouchala, jak jí Pen předčítá, ač nerozuměla ani slovo z toho, co četl.

Matce předčítal Shakespeara (říkala, že ho má ráda, ale neměla), Byrona, Popa a svou oblíbenou knihu Lalla Rookh, která se jí nijak zvlášť nelíbila. Ale nad biskupem Heberem, a především nad paní Hemansovou se ta dáma úplně rozplývala, a když jí Pen milým chlapeckým hlasem tyto autory předčítal, poslouchala ho s obličejem zabořeným v kapesníku. Asi v té době vyšel Křesťanský rok a syn s matkou si z něho nábožně spolu potichu notovali. Tu velebnou chrámovou hudbu Pendennis slýchal v pozdějších letech jen docela slabounce a zřídka – ale vždycky mu byla drahá vzpomínka na ni a na časy, kdy ho dojímala a kdy chodíval v lukách plný naděje, zcela bez pochybností, a kostelní zvony vyzváněly k nedělním ranním bohoslužbám.

V témž období svého života se Pen dostal do Básnického koutku v Almanachu, vydávaném v hrabství – otiskli tam několik jeho básniček, s nimiž byl náramně spokojen. Jeho jsou ty verše podepsané „NEP.“, na Slzičku, Výročí bitvy u Waterloo, Pěvecké vystoupení madame Caradori na závěr soudního zasedání, Bartolomějská noc (hrůzná obžaloba papeženství a vážná výstraha anglickému národu, aby se spojil v boji proti přiznání rovnoprávnosti katolíkům), atd., atd. Všechna tato mistrovská díla si paní Pendennisová schovávala i s jeho prvními punčoškami, první ustřiženou kadeří, sací lahví a jinými zajímavými upomínkami na jeho útlé dětství. Když na své Rebece cvalem uháněl přes zvlněné pastviny do hlavního města hrabství (které nazveme třeba Chatteris), takové básně ze sebe jen chrlil a měl pocit, že v něm hárá duch samého Byrona.

Tehdy byla jeho inspirace vysloveně ponurého rázu. Dal matce přečíst tragédii, ale přestože v ní hned v prvním jednání povraždil šestnáct osob, Helena se jí tolik smála, že dopáleně mrštil rukopisem do ohně. Měl v úmyslu napsat blankversem epos Cortez, dobyvatel Mexika, a dcera Inkova. Zčásti měl hotové klasické hry Seneka neboli osudná lázeň a Ariadna na Naxu s chóry a strofami i antistrofami, které pro chudinku paní Pendennisovou byly náramně tvrdým oříškem, a začal Dějiny jezuitského řádu, v nichž ten řád příšerně zbičoval. Jeho loyálnost hřála matku u srdce. Byl tehdy zapřisáhlým, neohroženým zastáncem hlavy své církve i státu a při volbách, v nichž sir Giles Beanfield kandidoval za modré proti lordu Trehawkovi, synu lorda Eyrieho, whigovi a příznivci papeženství, Artur Pendennis s ohromnou modrou kokardou, kterou mu ušila matka, klusal na Rebece s modrou mašlí – po boku důstojného pána doktora Portmana na šedivé klisně Couře – v čele průvodu claveringských voličů, které doktor zagitoval, aby dali hlasy obránci protestantismu.

Toho dne pronesl Pen v modrém hotelu svou první řeč a také, jak se zdá, prvně v životě vypil trochu víc vína, než mu svědčilo. Pane na nebi, to byl v Dubí poprask, když se bůhvíjak pozdě v noci vrátil na koni domů! Toho pobíhání s lucernami po nádvoří a stájích, ačkoli zářil měsíc, a ten shluk služebnictva, když Pen přiklusal přes most ke stájím a za ním se hnala parta claveringských voličů, hulákajících volební hymnu modrých!

Pozval je všechny na sklenku vína – výtečné madeiry – znamenité madeiry – Jene, přineste nám láhev madeiry – a kdoví, co by tam sedláci byli ztropili, kdyby se nebyla objevila madame Pendennisová v bílém županu, se svíčkou v ruce. Když modří horlivci spatřili její hezkou bledou tvář, tolik je to vyděsilo, že se honem odporoučeli a odjeli.

Vedle těchto zábav a zaneprázdnění, jimiž mladý Pen trávil čas, byla ještě jedna – hlavní zaměstnání a potěšení mladých, mají-li pravdu básníci – jíž se Pen ustavičně obíral. Správně jste, dámy, uhádly, že to je Láska. Pen po ní zprvu jen tajně vzdychal a jako ten láskou ochořelý jinoch v Ovidiovi otvíral své srdce dokořán a říkal: „Aura, veni!“ Je vůbec na světě šlechetný mladík, který se jakživ neucházel o nějakou takovou přelétavou paní svého srdce?

Ano, Pen pocítil potřebu první lásky – pustošivé vášně – bytosti, na niž by mohl soustředit všechny ty nejasné, roztěkané představy, které mu působily takovou sladkou trýzeň – nějaké skutečně mladé bytosti, na kterou by mohl skládat básně a jíž by se mohl klanět místo takovým nehmotným modlám jako Yantha nebo Zuleika, jaké až dosud vzýval proudy veršů, tryskajících z jeho básnické žíly. Znovu a znovu pročítal své oblíbené eposy, vzýval štědrou Venuši, těšitelku bohů i lidí, překládal Anakreontovy ódy, vybíral si z Wallera, Drydena, Priora a jiných podobných pasáže, které by vhodně vyjádřily jeho světobol. Se Smirkem neúnavně rozprávěli o lásce. Proradný preceptor, místo aby mu dával hodiny algebry a řečtiny, vedl s ním sentimentální rozhovory – Smirke byl totiž také zamilovaný. Jak by nebyl, když se každodenně vídal s takovou ženou? Smirke byl šíleně zamilovaný (pokud lze mírně plápolavý plamen páně Smirkův zvát šílenstvím) do paní Pendennisové. Ta hodná paní dole v přízemí učila malou Lauru hrát na piano nebo stříhala na flanelové spodničky pro chudé z celého okolí nebo se zabývala něčím jiným, co patřilo k obvyklým zaměstnáním v klidném životě skromné, bezúhonné a bohabojné ženy, a vůbec netušila, jaké bouře hárají v nitru dvou mladíků nahoře v pracovně – v Penově, který tam seděl v lovecké kazajce u psacího stolu, lokty opřené o zelené sukno a ruce zabořené do kučeravých kaštanových vlasů, s Homérem pod nosem – a v nitru ctihodného pana Smirka, který měl dozírat na Penovo studium. Přetřásali tam spolu Helenu a Andromaché. „Andromaché je jako má matka,“ tvrdil Pen, „ale jářku, Smirke, co bych za to dal, u Joviše, kdybych mohl na vlastní oči spatřit Helenu!“ – a začal chrlit jisté oblíbené verše, které čtenář nalezne na patřičném místě v třetí knize. Črtal její podobizny – ty dosud existují – s řeckým nosem a ohromnýma očima a honosně je podpisoval „Artur Pendennis delineavit et pinxit“.

Pan Smirke přirozeně dával přednost Andromaché. A výsledek toho byl, že se k Penovi choval neobyčejně laskavě. Daroval mu svého Horatia, tištěného u Elzevira, který se mladíkovi ohromně líbil, a miniaturní řeckou bibli, kterou mu koupila a věnovala maminka v Claphamu. Koupil mu stříbrnou násadku na tužku, a pokud šlo o studium, nechával ho, ať se učí, nebo neučí, jak je libo. Pořád jako by se Penovi už už chtěl svěřit, ba dokonce se mu vyznal, že má – že zahořel horoucí, vášnivou náklonností. Pendennis byl náramně zvědav, ke komu, a vyptával se: „Řekni, kamaráde, je hezká? Jaké má oči – modré, nebo černé?“ Ale kaplan doktora Portmana si mírně povzdechl, pozdvihl oči ke stropu a skomíravým hlasem Pena prosil, aby o tom přestal mluvit. Chudák Smirke! Pozval k sobě Pena na večeři do podkroví u madame Fribsbyové, claveringské krejčové, a když jednou paní Pendennisová přijela v dešti do Claveringu ve svém lehkém kočárku s poníkem (snad na nějakou smluvenou schůzku, možná kvůli tomu, že chtěla odložit smutek), přemluvil ji kaplan, aby ho poctila návštěvou v jeho bytě, a honem poslal pro bábovku. Od toho dne mu byla pohovka, na níž tehdy seděla, posvátným místem a ve sklenici, z níž tehdy pila, v budoucnu vždycky měl květiny.

Poněvadž paní Pendennisovou nikdy neomrzelo poslouchat chvalozpěvy na syna, dá se s jistotou předpokládat, že darebák preceptor si nikdy nenechal ujít příležitost, aby se na ten námět s ní rozhovořil. Snad ho trochu nudilo poslouchat věčně o tom, jak je Pen šlechetný, jak chrabře sváděl bitky s mnohem většími rozpustilými spolužáky, jak je žertovný a vtipný, jak zázračně vyniká v latině, hudbě, jízdě na koni, atd. – ale byl schopen největšího sebezapření, jen když mohl pobývat v její společnosti. A vdova po takových rozhovorech dospívala k přesvědčení, že pan Smirke je velice příjemný a vzdělaný. Pokud šlo o budoucnost jejího syna, nedovedla se zatím rozhodnout, zda má s nejvyšším vyznamenáním vystudovat v Cambridgi a stát se arcibiskupem canterburským, nebo s dvojitým vyznamenáním z klasických jazyků a matematiky na oxfordské univerzitě a stát se lordem kancléřem. Že se mu v celé Anglii nemůže nikdo rovnat, to byla hotová skutečnost, o níž milující matka vůbec nezapochybovala.

Byla skromná, nenáročná, a tak už tehdy začala pro syna spořit, až to skoro hraničilo s lakotou. V době, kdy zachovávala vdovský smutek, nepořádaly se ovšem v Dubí žádné hostiny. Ale ani pak dlouhá a dlouhá léta nespatřily denní světlo zemanovy stříbrné mísy, na něž byl tak pyšný, bohatě zdobené erbem Pendennisů pod vztyčeným chocholem – zůstávaly pořád v pouzdrech v kredenci. Počet služebnictva se snížil a výdaje na domácnost se stále víc a víc omezovaly. Když Pen nebyl na večeři doma, jedlo se v Dubí jako někde v poustevně a sám Pen tlumočil protesty z kuchyně proti zhoršené jakosti domácího piva. Pen svou matku začínal podezírat z lakoty. Kdopak kdy přiznal ženám, že jednají správně? Ustavičně sebe nebo někoho obětují pro někoho jiného.

V malém vdovině kroužku důvěrných přátel nebyla náhodou žádná mladá žena, která by byla vůbec přicházela v úvahu, aby ji Pen obdařil tím neocenitelným pokladem, svým srdcem, jež tolik dychtil někomu věnovat. Jsou mladíci v jeho postavení, kteří svou mladistvou náklonností obdaří dojičku Dolly nebo házejí zamilovanýma očima po kovářově dcerce Molly. Pen si příliš zakládal na svém vznešeném jméně Pendennis a jakživ by se nebyl natolik snížil. Byl hrdý a nikdy by si nebyl začínal hrubé milostné pletky – i kdyby ho vůbec bylo napadlo, že by mohl takové děvče svést, byl by podobný nápad s upřímným odporem zavrhl jako mrzkost a hanebnost. Slečna Minny Portmanová byla moc stará a tlustá a příliš ráda čtla Rollinovy Dějiny starověku. Slečny Boardbackovy, dcery admirála Boardbacka (sídlem u sv. Vincence nebo U Čtvrtého června, jak se jejich domu také říkalo), protivily se Penovi velkoměstskými způsoby, které si do toho venkovského zátiší přinesly z Londýna. Tři dcerky kapitána Glanderse (od 50. dragounského gardového pluku) dosud nosily zástěrky z režného plátna a vlásky zapletené v copánkách, svázaných špinavou růžovou pentlí. Pen neovládal taneční umění, a tak se vyhýbal příležitostem, kde se mohl s krásným pohlavím seznámit, třeba na plesech v Chatteris – zkrátka se dosud nezamiloval, protože nebyl nikdo po ruce, do koho by se mohl zamilovat. A tak se ten mladý blázen den co den vypravoval na koni za Dulcineou a na hlavních silnicích nakukoval u mýta do lehkých kočárků, tažených poníkem, i do rodinných panských kočárů, s bušícím srdcem a utajovanou trémou i nadějí, že ona je snad v tom žlutém poštovním kočáře, který se právě vyhoupl na kopci, nebo že je to jedna z těch tří dívek v bobřích čepičkách na zadním sedadle prostorného lehkého kočárku, který projel kolem rychlostí čtyř mil za hodinu, na kozlíku s tlustým pánem v černém. V poštovním kočáře seděla ušňupaná sedmdesátiletá matróna s komornou, svou vrstevnicí. Tři dívky v bobřích čepičkách nebyly o nic hezčí než vodnice, které po obou stranách vroubily silnici. A tak, ať Pen dělal, co chtěl, a jezdil, kudy chtěl, dosud se mu nikde nezjevila princezna z pohádky, kterou měl vysvobodit a získat.

O těchto věcech s matkou nemluvil. Měl svůj vlastní svět. Kterápak duše, horoucí a s živou obrazností, nehýčká si pro potěchu nějaké tajemství? Dopřejme je svým dětem, nepokoušejme se po něm nejapně slídit a hloupě se jim do těchhle věcí plést! Aktaeon byl surovec, že se pokoušel překvapit Dianu v lázni. Je-li váš syn básník, madame, nechávejte ho občas na pokoji. I vaše nejskvělejší rady mohou někdy otrávit. Tamto děťátko má možná nápady, které jsou i vašemu velkému duchu nevyzpytatelné, a představy tak divoké a plaché, že by se vám s nimi nikdy nesvěřilo.

Helena Pendennisová už mocí pouhé lásky dovedla uhodnout spoustu synových tajemství. Ale skrývala tyhle věci ve svém srdci (můžeme-li se tak vyjádřit) a nemluvila o nich. Mimo to si dávno umínila, že se Pen má oženit s malou Laurou, které bude osmnáct, až Penovi bude šestadvacet – zatím vystuduje na univerzitě, vykoná obligátní velkou cestu po Evropě a usadí se buď v Londýně, kde celé hlavní město udiví svou učeností a výmluvností u soudu, nebo raději na nějaké rozkošné venkovské faře v záplavě rozkvetlých slézů a růží, hned vedle půvabného romantického kostelíku obrostlého břečťanem, z jehož kazatelny bude pronášet nejkrásnější kázání, jaká kdy slyšel svět.

V době, kdy tyto přirozené city a zmatky sváděly boj v Penově nitru, přijel jednoho dne do Chatteris, kde chtěl v redakci místního Almanachu odevzdat úžasně napínavou epickou báseň pro příští číslo, a když si podle zvyku dával koně do úschovy ve stájích hotelu U Krále Jiřího, setkal se náhodou se starým známým. Pen stál na dvoře hotelu s podomkem a hovořil s ním o Rebece, a najednou se tam vřítil elegantní černý kočárek s červenými koly a dvěma koňmi zapřaženými za sebou a mladík na kozlíku blahosklonně zavolal: „Haló, Pendennisi, jsi to ty?“ Penovi trvalo hezkou chvíli, než se rozpomněl, že ten mladý muž v řasnatém zimním plášti a širokém klobouku, zachumlaný v nákrčníku, je bývalý spolužák Foker.

Ten mladý pán se za rok nemálo změnil. Ještě před několika měsíci dostával ve škole zasloužený výprask a utrácel kapesné za dorty a bonbóny, a najednou se objevil před Penem vyfintěný (mám-li užít názvu raženého naší veřejností, která je pro mne v tomto ohledu právě tak směrodatná co Johnsonův slovník) jako hejsek. Mezi nohama měl posazeného buldoka a druhého, ze zlata, měl na jehlici zapíchnuté v šarlatovém šálovém nákrčníku, na sobě měl kožešinovou vestu zapjatou na zlaté řetízky, v pase projmutý zelený šosatý kabát s mosaznými knoflíky a přes něj bílý svrchní plášť s velikými plochými stříbrnými knoflíky, z nichž na každém byl vyryt nějaký vzrušující výjev ze silnice nebo z honu. V takovémhle úboru se mladík vyjímal tak, že by se dalo dost těžko rozpoznat, koho a v jaké situaci měl vlastně představovat, zda naparáděného boxera, či vozku v gala livreji.

„Tos už ze školy vypadl nadobro, Pendennisi?“ zeptal se pan Foker, seskočil z kočárku a podal Pendennisovi prst.

„Tak na rok, přinejmenším,“ odpověděl Pen.

„Hnusná bouda,“ podotkl pan Foker. „Dělá se mi z ní nanic. Principála nenávidím, kantory nenávidím, nemůžu tam nikoho ani vystát. Gentleman tam nemá co pohledávat.“

„Vůbec nic,“ přisvědčil Pen náramně důležitě.

„Safra, člověče, někdy se mi i teď ve snu zdá – věříš – že mi principál nadává,“ pokračoval Foker (a Pen se nezdržel úsměvu při pomyšlení, že sám také mívá podobné příšerné sny). „Když si vzpomenu na to žrádlo, co nám tam dávali, tak se safra, člověče, divím, jak jsem to mohl jíst. Prašivé skopové, hovězí jako podrážky a co čtvrtek a neděli ten puding – člověk se tím div neotrávil. Heleď, jakého mám koně – toho vpředu – viděls už někdy hezčího? Přijel jsem z Baymouthu. Devět mil za dvaačtyřicet minut! Pěkný čas, co, člověče?“

„A co děláš v Baymouthu, Fokere?“ zeptal se Pen.

„Nalejvám se tam,“ prohlásil Foker a pokýval hlavou.

„Cože?“ otázal se Pen tak udiveně, že se Foker dal do smíchu a prohlásil, že snad safra Pen není takový idiot, aby nevěděl, co to je nalejvání.

„Přivezl jsem si tam z Oxbridge nalejváka – copak nevíš, člověče, co to je? Preceptor! Nalejvá mě a ještě několik jiných ke zkouškám. Já dřu se Spavinem. A tak mě napadlo, že si sem zajedu do divadla. Viděls už Rowkinse tancovat dudáka?“ A pan Foker začal na dvoře provádět některé figury toho lidového tance a rozhlížel se po svém podkoním a lidech ze stájí, zda se mu obdivují.

Pen si pomyslil, že by se také rád podíval do divadla a pak by se mu při měsíčku pěkně jelo domů. Přijal tedy Fokerovo pozvání na večeři a vešli do hostince spolu. Pan Foker se zastavil u výčepu a objednal si u slečny Rummerové, hezké dcery hostinského, aby mu namíchala sklenici „jeho truňku“.

V hostinci U Krále Jiřího znali Pena a jeho rodinu už od těch dob, kdy se usadila v hrabství, a kdykoli starý pan Pendennis navštívil hlavní město hrabství, vždycky si tam dával do úschovy kočár a koně. Proto paní hostinská udělala mladému pánovi z Dubí velice uctivé pukrlátko, blahopřála mu, jak vyrostl a zmužněl, a vyptávala se, jak se daří panstvu v Dubí i doktorovi Portmanovi a různým lidem z Claveringu, kteréžto dotazy mladý pán všechny zodpověděl náramně přívětivě. Ale mluvil s panem a paní Rummerovými asi tak blahosklonně, jako když nějaký mladý princ uštědří slyšení otcovým poddaným – ani se mu nesnilo, že by mu „ti dobří lidé“ byli snad rovni.

Pan Foker se k nim choval docela jinak. Rummera se vyptával, co dělá jeho rýma, paní Rummerovou počastoval hádankou, slečny Rummerové se zeptal, kdy se už za něho provdá, slečnu Brettovou, druhou dívku u výčepu, poctil lichotivými poklonami – to všechno v jediné minutě a tak roztomile a žertovně, že se všechny ty dámy rozchechtaly. A když do sebe obrátil sklenici „svého truňku“, který mu namíchala a podala slečna Rummerová, vyjádřil svou spokojenost hlasitým mlasknutím.

„Dej si taky kapku, kamaráde,“ řekl Penovi. „Dejte tomu mladíkovi taky sklenici, Rummere, a započítejte to vašemu v úctě oddanému.“

Pen sklenici vypil a všichni se museli smát, jak se tvářil, když ji odkládal na pult – ten nápoj, jímž byl pan Foker tak nadšen, že mu říkal „můj truňk“, byla směs ginu, hořké a ještě nějakého silného likéru. Pen se dusil, šklebil a prskal a Foker honem Rummerovi vysvětloval, že kamarád je cucák, náramný cucák, ale on že se už přičiní, aby ho vychoval. Hned si také objednali večeři. Pan Foker rozhodl, že to má být želví polévka a zvěřina, a hostinské kladl na srdce, aby jim dala řádně vychladit šampaňské.

Potom si pánové Foker a Pen vyšli na Hlavní ulici – Foker s doutníkem v ústech, který vyňal z pouzdra velikého skoro jako kufřík. Zastavil se u pana Lewise, aby si je naplnil, dal se na chvíli s tím pánem do řeči a posadil se při tom na pult. Pak se podíval do krámu s ovocem na hezkou prodavačku a odtamtud šli dál kolem redakce Almanachu, kde chtěl Pen původně odevzdat tlustou obálku se svými Verši Thyrze, ale když se tam objevil ve společnosti takového šviháka jako pan Foker, přešla ho, chudáka, úplně chuť vhodit tu obálku do schránky na redakční poštu. Potkali několik důstojníků od pluku těžké jízdy, který byl v Chatteris trvale posádkou, zastavili se s nimi a bavili se o baymouthských bálech, o slečně Brownové – moc hezká holka, co? – a o paní Jonesové – saframentsky pěkná panička! Nadarmo si Pen připomínal, jaký býval Foker ve škole hlupák – jak sotva dovedl číst, jak málo se myl a všichni se mu posmívali, že je tupohlavý pitomec. Pan Foker neměl ovšem o nic vybranější způsoby, než míval ve škole, a přece byl na to Pen tajně pyšný, že se prochází Hlavní ulicí s mladíkem, který má svůj vlastní tandemový kočárek, baví se s důstojníky a k večeři si objednává želví polévku a šampaňské. Uctivě poslouchal Fokerovo vyprávění o mladících na univerzitě, jejíž byl Foker chloubou, a vyslechl dlouhou řadu historek z veslařských závodů, pěstních zápasů, univerzitních sportovních hřišť a pitek – a začal sám toužit po studiích na univerzitě, kde je tolik příležitosti k mužným zábavám a požitkům. V té chvíli jel právě mimo na voze sedlák Gurnett z blízkého sousedství Dubí a pozdravil Pena, načež ten ho zastavil a poslal po něm matce vzkaz, že náhodou potkal bývalého spolužáka a zůstal s ním na večeři v Chatteris.

Naši dva mladí pánové šli pak dál až k náměstí před katedrálou, kde si mohli poslechnout zpěv a varhany při odpoledních bohoslužbách (ta hudba Pena vždycky nesmírně rozcitlivěla), ale pan Foker tam šel hlavně proto, aby se podíval na chůvičky, které se tam procházejí v jilmové aleji. Chodili pak spolu kolem katedrály a čekali, až dozní poslední akordy na varhany a věřící se začnou rozcházet.

Mezi několika málo lidmi, kteří prošli velebným chrámovým portálem, byl doktor Portman. Když zahlédl Pena, přišel mu stisknout ruku a s údivem zíral na Penova přítele, který vypouštěl z úst vonná oblaka doutníkového dýmu doktorovi rovnou do dobrodušného obličeje pod lopatovitým kloboukem.

„Můj bývalý spolužák pan Foker,“ představil ho Pen doktorovi, který udělal jen „hm“ a vrhl zamračený pohled na ten doutník. Proti několika bafům z dýmky ve své pracovně neměl docela nic, ale doutník pokládal za ohavnost.

„Přijel jsem sem za biskupem,“ řekl doktor. „Svezu vás domů, Arture, je-li vám libo.“

„Já – já jsem zadán tady s přítelem,“ odpověděl Pen.

„Měl byste jet radši se mnou domů,“ prohlásil doktor.

„Paní Pendennisová ví, že tu je se mnou,“ podotkl Foker, „viď, Pene?“

„Ale to ještě neznamená, že by neměl radši jet se mnou domů,“ zabručel doktor a velmi důstojně odešel.

„Ten starý mě patrně má za nějakého vyvrhele,“ podotkl Foker. „Hele, kdopak to tamhle jde? – Generál a ředitel Bingley! Jak se vede, Cose? A jak vám, Bingley?“

„A jak se vede našemu ctihodnému a udatnému mládenci, panu Fokerovi?“ zeptal se pán oslovený jako generál – měl na sobě ošumělou vojenskou pláštěnku s vypelichaným límcem a klobouk nasazený trochu moc na ucho.

„Doufám, že se vám daří velice dobře, drahý příteli,“ řekl druhý pán, „a že dnes poctíte divadlo svou vzácnou návštěvou. Dáváme Cizince a váš ponížený služebník v něm hraje –“

„Bingley, já vás nemůžu ani vidět v trikotu a vysokých botách,“ prohlásil mladý pan Foker, načež generál s irskou výslovností podotkl: „Ale hádám, že se vám bude líbit slečna Fotheringayová jako paní Hallerová, nebo ať se nejmenuju Jack Costigan.“

Pena začali ti dva ohromně zajímat. Jakživ ještě nepoznal žádné herce osobně – ale v té chvíli spatřil brunátný obličej doktora Portmana, který se z druhé strany náměstí ohlédl přes rameno, a z jeho výrazu bylo zřejmé, že je mu náramně nemilá společnost, do níž Pen zapadl.

Byl by možná udělal mnohem líp, kdyby byl uposlechl rady farářovy a jel s ním domů. Ale kdo z nás předem zná svůj osud?

KAPITOLA IV
Paní Hallerová

Když se Foker se svým hostem vrátili do hotelu, posadili se v kavárně a dostali vydatnou večeři. Pan Rummer jim sám přinesl první chod a uklonil se jim tak uctivě, jako by obsluhoval samého náčelníka hrabství. Pen musel chtě nechtě uznat, že Foker je opravdu znalec vína – prohlásil totiž, že to šampaňské je zatracený odvar z angreštu, ale nad portským vínem zálibně mrknul jedním okem. Vyslovil se o něm, že to je správný druh, a číšníky varoval, že se nenechá napálit. Oslovoval je všechny křestním jménem a s velkým zájmem se jich vyptával na jejich rodiny. Když přijely dostavníky z Londýna, které v tehdejších dobách zastavovaly u Krále Jiřího, otevřel pan Foker okno v kavárně dokořán a volal i na průvodčí a vozky křestním jménem, ptal se všech na jejich rodiny, a když podomek Jem stáhl z koní houně a dostavníky se zas vesele rozjely, pan Foker velice živě a názorně napodoboval vřeštění trubek.

„Flaška sherry, flaška šampusu, flaška portského a šálek kafe – to přece ujde, co, Pene?“ řekl Foker, a když spořádali všechny jmenované lahůdky i spoustu ořechů a ovoce, prohlásil, že teď by se zas mohli hnout o dům dál. Pen vyskočil s náramně rozzářenýma očima a zardělým obličejem a hnuli se k divadlu, kde si zaplatili vstupenky u dýchavičné staré dámy, která klímala v pokladně. „Bingleyova tchyně,“ řekl Foker Penovi, „skvělá v lady Macbethové.“ Foker se znal i s ní.

Mohli si takřka vybrat kteroukoli lóži v divadle – poloprázdném, jak venkovská divadla obvykle bývají, přestože Bingleyovy reklamní plakáty slibovaly „ohromně přitažlivou hru, která úžasnou napínavostí diváky úplně galvanizuje“. Vzadu v přízemí byly rozsazeny ani ne dvě desítky diváků, o něco víc jich bez ustání dupalo a hvízdalo na galeriích a asi tak tucet jiných, kteří měli volné vstupenky, sedělo v křeslech na balkóně, kde usedli i naši dva mladí pánové. Poručíci Rodgers a Podgers a mladý praporčík Tidmus od dragounského pluku měli lóži hned u jeviště. Herci hráli hlavně pro ně, a pokud nebyli zaměstnáni dialogem, páni se s nimi zřejmě dorozumívali, tleskali jim a vyvolávali je jménem.

Ředitel Bingley, který hrál všechny hlavní tragické i komické role, pokud je skromně nepostoupil londýnským hvězdám, přijíždějícím občas do Chatteris, byl v hlavní úloze Cizince skvělý. Měl na sobě trikotové spodky a vysoké lakové boty, jaké tomu sužovanému hrdinovi přisoudila legendární divadelní tradice, široký plášť a plstěný klobouk s funebráckým peřím, které mu splývalo do brunátně našminkovaného obličeje a zčásti zakrývalo bujně nakadeřenou hnědou paruku. Měl na sobě také divadelní šperky, z nichž si pro sebe vybral největší a nejtřpytnější prsteny, a každou chvíli koketně povystrčil zpod pláště malíček s falešným briliantovým prstenem, který se mu blýskal na prvním článku prstu a oslňoval diváky v přízemí. Bingley jej blahosklonně půjčoval mladým hercům svého souboru, když hráli v lehkých komediích. Aby mu zalichotili, vyptávali se na osudy toho prstenu. Zrovna tak jako královská a všechny vznešené rodiny, má i každé divadlo své tradiční klenoty. Tenhle kdysi patřil Georgu Fredericku Cookovi, který jej měl od pana Quina, který jej patrně koupil za šilink, a Bingley si představoval, že jeho třpytem oslní svět.

Četl na jevišti knihu – tu báječnou jevištní knihu, která má vazbu jako žádná jiná na světě, křiklavou a pokaňkanou červenou šminkou, jako je ten hrdina nebo hrdinka, kdo ji drží v ruce – a drží ji tak, jak lidé nikdy v ruce knihu nedrží, ukazuje prstem na určité místo a vrtí hlavou směrem k obecenstvu, načež výmluvně pozdvihne oči a ukazováček ke stropu na znamení, že čerpá nesmírnou útěchu z toho díla, mezi nímž a nebesy je velká příbuznost.

Jakmile Cizinec spatřil naše dva mladíky, začal ihned hrát pro ně – vážně po nich pokukoval z lavice, na níž se rozvaloval s tou pozlacenou knihou, s tím prstenem a v těch lesklých vysokých botách. Počítal, že všechny ty parádní věci udělají na jeho oběti patřičný dojem – umínil si, že je oslní, neboť věděl, že si vstupenky koupili, a viděl už členy jejich rodin, jak se ze svých venkovských sídel hrnou do divadla a zaplňují proutěná křesla v lóžích.

Jak tam tak ležel na lavici a četl, jeho sluha Francek zatím dělal o svém pánovi poznámky.

„Opět čte,“ řekl Francek. „A takhle to jde od rána do noci. Nemá smysl pro krásy přírody, život pro něho nemá kouzlo. Už tři roky jsem neviděl, že by se byl usmál.“ (Při těchto poznámkách věrného sloužícího byla až hrůza pohledět na zachmuřený obličej Bingleyův.) „Nic ho nebaví. Kéž by přilnul aspoň k jedinému živému tvoru, byť to byla třeba jen němá tvář – vždyť člověk musí mít něco rád.“

Vstoupí z chaloupky Tobiáš (Goll). Zvolá: „Ach, jak to člověka hřeje, když mu po sedmi týdnech zase vysvitne slunko! Díky, dobrotivé nebe, za tu radost, jakés mi dopřálo!“ Mačká v rukou čapku, pozdvihne oči k nebi a modlí se. Cizinec ho bedlivě pozoruje.

Francek k Cizinci: „Tenhle stařec může mít jen malý podíl na pozemském štěstí, a přece je i za to málo vděčný – vidíte?“

Bingley: „Protože je sice starý, ale jako děcko se nechá vodit v opratích nadějí.“ (Zadívá se upřeně na Fokera, ale ten netečně dál cucá rukojeť své hůlky.)

Francek: „Naděje je kojnou života.“

Bingley: „A její kolébkou – je hrob.“

Cizinec to vyřkl, jako když v agónii zasténá fagot, a zahleděl se na Pena tak upřeně, že to chudáka mladíka úplně vyvedlo z rovnováhy. Měl pocit, jako by se na něho zadívalo celé hlediště, a honem sklopil oči. Jakmile je zase pozdvihl, znovu ho měl Bingley na mušce. Celý ten výstup nahrával jen jemu. Když výstup skončil, mladíkovi se ohromně ulevilo – Foker poklepal hůlkou na parapet a vykřikl: „Bravo, Bingley!“

„Zatleskej mu trochu, Pendennisi – to víš, každý to má rád,“ řekl Foker a dobrodušný Pendennis začal se smíchem tleskat, i dragouni v protější lóži plácali ze všech sil.

Tobiášovu chaloupku a Cizince ve vysokých botách vystřídala komnata v zámku Wintersenu – služebnictvo přestavovalo židle a pobíhalo kolem stolů.

„Tamhle je Hicks a slečna Thackthwaitová,“ pošeptal Foker Penovi. „Hezká holka, co, Pendennisi? Ale počkat – hurá – bravo! – Tady je Fotheringayová.“

Přízemí jásalo a tlouklo deštníky do podlahy, na galerii propukla salva potlesku – dragounští důstojníci a Foker zuřivě plácali – všichni tolik tleskali, až by byl člověk myslel, že je v divadle nabito. Z postranních kulis vykukoval rudý obličej pana Costigana s rozčepýřenými licousy. Penovi se údivem otevřely a rozzářily oči, když na jeviště vstoupila se sklopenýma očima paní Hallerová, pak je při tom potlesku pozdvihla, přelétla vděčným pohledem hlediště, pak zkřížila ruce na prsou a udělala obecenstvu hluboké, nádherné pukrlátko. Ještě větší potlesk, ještě víc deštníků – Pen, rozohněný vínem a nadšením, tentokrát plácal a křičel „bravo“ hlučněji než všichni ostatní. Paní Hallerová si ho povšimla, tak jako kdekdo v divadle, i pan Bows, drobný první houslista v orchestru (který byl toho večera posílen jedním oddílem dragounské kapely, na základě laskavého svolení plukovníka Swallowtaila), vzhlédl od pultíku, u něhož seděl se svou berličkou opřenou o židli, a mladíkovo nadšení mu vyvolalo úsměv na rtech.

Ti, kdo poznali slečnu Fotheringayovou teprve v pozdějších letech, kdy už byla vdaná a pohybovala se v londýnské společnosti, nemají ani potuchy, jaké to bylo krásné stvoření v době, kdy ji náš milý Pen prvně spatřil. Byla to žena nesmírně vysokého vzrůstu a tehdy, ve svých šestadvaceti letech – bylo jí vskutku šestadvacet, ačkoli podle jejího tvrzení teprve devatenáct – v plném rozkvětu své krásy. Měla široké a vysoké čelo, černé vlasy se jí nad ním kadeřily v přirozených vlnách a spletené v lesklých těžkých copech jí vzadu splývaly po šíji, jakou uvidíte na ramenou Venuše v Louvru, té rozkošné těšitelky bohů i lidí. Když pozdvihla oči a pohlédla na vás, zazářily jí něhou a nezbadatelnou záhadností, než je zase skryla pod nafialovělými víčky s hustými, dlouhými řasami. Jako by z nich vykoukly láska i génius, a pak se zas plaše schovaly, jako by se styděly, že se vůbec ukázaly v okénku. Může mít tak velkolepé čelo jiná žena než ta, která je nadána úžasnou inteligencí? Nikdy se nesmála (neměla totiž pěkné zuby), ale úsměv nekonečně něžný a roztomilý jí pohrával na krásných rtech, v jamkách na tvářích a rozkošné bradě. Její nos by si tehdy nebyl nikdo troufal vylíčit. Ouška měla jako dvě perleťové mušličky a nosila v nich náušnice, které je spíš jen hyzdily (ačkoli to byly nejhezčí šperky, jimiž se divadlo mohlo pochlubit). Měla na sobě dlouhou splývavou černou řízu, kterou dovedla s báječným půvabem povívat sem tam, a zpod jejích řasnatých záhybů jen chvílemi vykoukly sandály – pravda, měly dost velké číslo, jenže Penovi se zdály rozkošné jako střevíčky Popelčiny. Ale ta nádherná bytost se hlavně vyznamenávala krásnýma rukama a pažema, a člověk ji vnímal jaksi jen jejich prostřednictvím. Byla samé ruce. Když je rezignovaně zkřížila na prsou, když je v němém žalu spustila podél boků nebo je velitelsky pyšně pozdvihla – když ty ruce radostně a hravě před ní poletovaly a třepetaly se jako – k čemu bychom je honem přirovnali? – jako bělostné holubičky před nádherným vozem Venušiným, tu její paže a ruce vyzývaly, odháněly, prosily, objímaly její ctitele – ne jednoho jediného (byla totiž obrněna nejen svou vlastní ctností, ale i chrabrostí otce Costigana, který by byl okamžitě tasil šavli, kdyby se kdokoli opovážil jeho dceru urážet) – ale celičké hlediště, které jí (podle vžitého rčení) jásalo vstříc, tolik je okouzlovala pukrlátky, jimiž se mu děkovala.

Pak se zase vzpřímila – dokonalá a krásná – a Pen na ni vyvaloval oči. „Tak co, Pene – že člověka úplně oddělá?“ poznamenal Foker šeptem.

„Pst!“ napomenul ho Pen. „Už mluví!“

Spustila svou úlohu hlubokým, libozvučným hlasem. Ti, kdo znají hru Cizinec, vědí, že řeči pronášené různými postavami hry nemají samy o sobě valnou cenu – nejsou pozoruhodné ani obzvláštní moudrostí, ani původností postřehu, ani básnickou obrazností. Takhle jakživ nikdo nemluvil. Když se člověk setká s idioty, což se v životě časem stává, může si věru blahopřát, že se nevyjadřují tak nemožně vznešenou mluvou. Divadelní řeč v Cizinci je šalebná veteš jako ta kniha, kterou Cizinec čte, a jeho vlasy i lavice, na níž sedí, i ten briliantový prsten, jímž se blýská – ale v tom přívalu žvástu se ozývá opravdový lidský cit, schopný odpouštět křivdy, jemuž se bude naslouchat všude, kdekoli se hlásá, a který na celém světě vzbudí soucit.

A paní Hallerová hrála svou úlohu s takovou ztlumenou bolestí, s takovým úchvatným patosem! Zprvu, když jako hospodyně u hraběte Wintersena řídila přípravy k příjezdu Jeho Excelence a musela udílet rozkazy, jak přichystat postele, rozestavit nábytek a upravit večeři atd., maskovala svůj zoufalý žal klidem. Ale když se konečně zbavila toho hloupého služebnictva a mohla svým citům ulevit před celým hledištěm, strhla každého jednotlivého diváka, jako by se svěřovala výhradně jen jemu a chtěla se ze svého zármutku vyplakat na jeho rameni. Drobný houslista dole v orchestru (kterého si vůbec nevšímala, ač ji nespouštěl z očí) se vrtěl, kroutil a pokyvoval hlavou, upozorňoval kolem dokola vztyčeným prstem, a když dospěla k oblíbenému místu: „Já mám také Viléma, je-li dosud na živu – ach ano, je-li dosud na živu! A jeho sestřičky! Proč mě tak mučíte, mé představy? Proč se mi stále zjevují mé nebohé děti, chřadnoucí v nemoci, a s pláčem volají po – po – mam-mam – mičce“ – když dospěla k tomuto místu, malý Bows zabořil obličej do modrého bavlněného kapesníku, ale napřed vykřikl „Výborně!“

Celé hlediště podlehlo dojetí. I Foker vytáhl veliký žlutý hedvábný šátek a lítostivě se rozbrečel. Pen byl tolik uchvácen, že ani nemohl plakat. Visel na té ženě očima – když nebyla na scéně, jeviště ani hlediště pro něho neexistovalo, světla a rudé kabáty důstojníků před ním vířily v divém reji. Nakukoval po ní mezi postranní kulisy, kde čekala na svůj nástup, až jí otec sejme šálu z ramenou – a když došlo ke smíření a vrhla se Bingleyovi kolem krku, děti jí objímaly kolena a hraběnka (paní Bingleyová), baron Steinforth (hraný velmi živě a s vervou Garbettsem) a ostatní postavy hry kolem nich vytvořily skupinu, rozohněný Pen měl oči jen pro Fotheringayovou, jenom Fotheringayovou. Opona před ním spadla jako smuteční příkrov. Neslyšel ani slovo z toho, co říkal Bingley, který vyšel před oponu oznámit, co se bude hrát příští večer, a podle svého zvyku si počínal, jako by ten bouřlivý potlesk platil jemu. Pen si ani jasně neuvědomoval, že hlediště vyvolává slečnu Fotheringayovou, a ředitel se zas tvářil, jako by nechápal, že se o úspěch představení zasloužil někdo jiný než on. Konečně to přece pochopil – s výmluvným úsměvem zmizel za oponou a za chvíli se objevil s paní Hallerovou, kterou si vedl v podpaždí. Byla tak krásná! Vlasy jí spadly do čela, důstojníci jí házeli květiny. Přitiskla si je k srdci. Shrnula si vlasy z čela a usmívala se kolem dokola. Její oči se střetly s upřeným Penovým pohledem. Opona zase spadla – a ona zmizela. Neslyšel ani jediný tón předehry, kterou s laskavým svolením plukovníka Swallowtaila zahrála dragounská dechová kapela.

„Ta dovede člověka strhnout, co?“ zeptal se pan Foker svého společníka.

Pen ani nevěděl, nač se ho Foker ptá, a odpověděl neurčitě. Za nic by se mu nebyl svěřil, jak mu je – v té chvíli by to nebyl mohl říci živé duši. Pendennis ani sám ještě nevěděl, co vlastně v té chvíli cítí – bylo to cosi zdrcujícího, jakási rozkoš, z níž člověk div nešílel – horečka divé radosti a neurčité touhy.

A tu vyšli na scénu Rowkins a slečna Thackthwaitová a zatančili v páru oblíbeného dudáka – Foker se oddal rozkoši z toho baletního čísla zrovna tak, jako se před několika minutami rozbrečel při tragédii. Pen o ten tanec nestál, ba nevzal jej ani na vědomí, jedině si snad vzpomněl, že ta žena hrála s ní ve výstupu, v němž se prvně objevila na scéně. Viděl ten taneční výjev jen jako v mlze, a když skončil, podíval se na hodinky a řekl, že už je čas, aby šel.

„Dej pokoj – počkej si ještě na Vraha s válečnou sekerou,“ řekl Foker, „Bingley je v tom skvělý – má na sobě červený trikot a musí přenést paní Bingleyovou přes dřevěný most nad vodopádem, jenže ona je moc těžká. Počkej tady, je to ohromná psina.“

Pen pohlédl na divadelní program s nesmělou nadějí, že jméno slečny Fotheringayové se snad skrývá někde v seznamu herců, kteří vystupují v závěrečném čísle představení, ale žádné takové jméno tam nebylo. Musel už jít. Měl domů daleko. Stiskl Fokerovi ruku. Až se dusil, jak se mu chtělo mluvit, ale nemohl. Vyšel z divadla a bůhvíjak dlouho běhal jako pominutý po městě, než u Krále Jiřího nasedl na koně a rozjel se domů, a když vjel do nádvoří v Dubí, odbíjel orloj v Claveringu jednu hodinu. Paní domu možná ještě nespala a slyšela ho z chodby, jak se hnal do svého pokoje, kde se vrhl na postel a stáhl si přikrývku přes hlavu.

Pen neměl ve zvyku probdít noci, a tak ihned usnul hlubokým spánkem. I v pozdějším věku, kdy člověk má spoustu starostí a jiných věcí k promýšlení, které mu nedají spát, přece jen dlouhým cvikem nebo z únavy nebo úsilím vůle začne usínat jakoby nic a spánek ho zmůže dřív, než ho přepadne Úzkost. Ale ta ho brzy dohoní, zacloumá mu ramenem a řekne: „Počkat, můj milý, nebuď tak líný, probuď se a promluv si se mnou.“ A tak se spolu o půlnoci pustí do křížku. Nu, v budoucnu to s nebohým Penem možná bude dopadat všelijak, ale zatím to s ním ještě nedospělo tak daleko: spal jako dřevo a probudil se teprve časně ráno, když v hájku vpovzdáli za okny jeho ložnice začali krákat havrani – a sotva se mu otevřely oči, hned se mu připomněla okouzlující vidina. „Milý chlapče, ty jsi tvrdě spal,“ slyšel její hlas, „a tak jsem tě nechtěla budit, ale nevzdálila jsem se od tebe ani na chvilku a nehodlám připustit, abys přede mnou utekl. Já jsem Láska! Přináším ti horečku a vášeň – divou žádost, šílenou touhu – náruživé dychtění a pachtění. Už častokrát jsem tě slyšela, jak mě voláš, a hleď: tady jsem.“

Zděsil se Pen té výzvy? Kdepak! Nevěděl, co ho čeká: zatím to byla jen divá rozkoš a radost. Před třemi roky, když ho otec dal zapsat do páté třídy u cisterciáků a daroval mu zlaté hodinky, hoch je vytahoval zpod podušky a prohlížel si je, jakmile se ráno probudil, a sotva se octl o samotě, hned si je leštil a zalézal do kouta, aby si je poslechl, jak tikají – zrovna tak se jako mladík těšil ze své nové rozkoše: sahal si do kapsičky ve vestě, aby se přesvědčil, že je tam dobře schována, ani v noci ji nenechal na pokoji, a sotva se probudil, mazlil se s ní a vzhlížel se v ní. – Ty první Penovy hodinky ostatně byly parádní, ale byl to špatný výrobek: hned od začátku nešly dobře a pořád byly porouchané. Pen je zavřel do zásuvky a celý čas si na ně nevzpomněl, až je nakonec směnil za užitečnější časoměr.

Pen měl pocit, že od včerejška zestárl o kolik let. Nemohl se už mýlit – byl zamilovaný jako největší hrdina nejromantičtějších příběhů, jaké v životě četl. Ohromně důvěrně řekl Janovi, aby mu přinesl vodu k holení. Ráno se nastrojil do svého nejlepšího obleku, v té parádě se objevil dole u snídaně a náramně blahosklonně se choval k matce a malé Lauře, která předtím už kolik hodin brnkala na klavír. A když nahlas přečetl ranní modlitby (z nichž si neuvědomoval ani jedinou slabiku), podivila se, jak je nastrojený, a požádala ho, aby jí vyprávěl, o čem byla včera ta hra.

Pen se dal do smíchu a odmítl Lauře povědět, o čem ta hra byla. Vlastně se ani nehodilo, aby to věděla. Pak se ho zeptala, proč si vzal tu krásnou jehlici a nádhernou novou vestu.

Pen se zarděl a řekl matce, že ten bývalý spolužák, s kterým byl na večeři v Chatteris, studuje ke zkouškám v Baymouthu s preceptorem, náramně učeným člověkem, a poněvadž i on, Pen, chce na univerzitu a poněvadž v Baymouthu studují ke zkouškám ještě jiní mladíci, rád by si tam zajel – a – a podíval se, co tam vlastně studují.

Laura udělala zklamaný obličej. Helena Pendennisová se přísně podívala na syna, ještě víc znepokojená nejasnými pochybnostmi a obavami, které ji pronásledovaly už od té chvíle, co jí včera večer sedlák Gurnett vyřídil od syna vzkaz, že nepřijede domů na večeři. Ale Arturovy oči se směle střetly s jejím pohledem. Snažila se tedy utěšit se a obavy zahnat. Ten hoch jí přece jakživ neřekl nepravdu. Pen si při snídani počínal velice povýšeně a domýšlivě, pak se s oběma dámami rozloučil a za chvíli ho už slyšely, jak na koni vyjíždí ze dvora. Zprvu jel mírnou rychlostí, ale jakmile usoudil, že je z doslechu, pustil se šíleným tryskem.

Smirke, zahloubaný do svých vlastních starostí, ujížděl pozvolna, s patami vystrčenými hodně do stran, k Dubí na tříhodinové studium s Penem – a najednou potkal svého žáka, který se kolem něho přehnal jako vítr. Když se přiřítila Penova klisna, Smirkův poník se splašil a milý kaplan mu přeletěl přes hlavu do kopřiv v živém plotě. Při tom setkání se Pen zasmál, ukázal k silnici do Baymouthu, a než se nebohý Smirke zas postavil na nohy, byl už Pen půl míle daleko tamtím směrem.

Umínil si totiž, že hned dopoledne musí mluvit s Fokerem, musí o ní slyšet, musí se o ní dozvědět, musí být s někým, kdo se s ní zná – a chudák Smirke zatím seděl v palčivých kopřivách, jeho poník klidně okusoval živý plot a Smirke zbědovaně uvažoval, má-li vůbec jet dál do Dubí, když jeho žák zřejmě odjel na celý den. Ale ano, řekl si, proč by tam nejel? Může tam zajet a zeptat se paní Pendennisové, kdy se Artur vrátí, a může si od slečny Laury vyslechnout kousek z Wattsova katechismu. Vydrápal se na poníka – byli oba zvyklí, že občas spadl ze sedla – a pustil se k domu, odkud se jeho žák před chvílí vyřítil jako smršť.

Tak z nás ze všech láska dělá blázny, z malých i velkých – kaplan za ní pádil, div si nezlomil vaz, a rozvášněný Pen se za ní hnal jako šílenec.

KAPITOLA V
Paní Hallerová doma

Pen nepolevil v tempu, tryskem dojel do Baymouthu, dal si klisnu do úschovy v hotelových stájích a běžel rovnou do bytu k Fokerovi, od něhož si předešlého večera vyžádal adresu. Foker bydlel v pokojích nad drogerií, jejíž zásoba doutníků a sodovky se laskavým přičiněním mladých drogistových podnájemníků rychle tenčila. Když tam Pen dorazil, nalezl doma jen pana Spavina, Fokerova přítele a spolumajitele kočárku s tandemem, v němž Foker přijel do Chatteris – pan Spavin pokuřoval a učil malého pejska, svého přítelíčka, chytat kousky sušenek.

Penův zdravý červený obličej, ošlehaný prudkou jízdou, se podivně vyjímal v porovnání s voskovou, zhýralou a hubeňoučkou tváří Fokerova kamaráda. Pan Spavin si to uvědomil a pomyslel si: „Kdo je ten člověk? Vypadá zdravý jako řípa! Vsadil bych se pět proti jedné, že se mu ráno netřesou ruce.“

Foker vůbec nepřijel domů. To bylo zklamání! – Pan Spavin nemohl říci, kdy se přítel vrátí. Někdy nepřijde domů celý den, někdy třeba týden. Z které koleje je Pen? Přál by si něco k pití? V hostinci mají moc dobré pivo. Pan Spavin měl možnost přečíst si Penovo jméno na navštívence, kterou Pen vytáhl z kapsy a položil na stůl (v tehdejších dobách byl možná na to pyšný, že má navštívenky) – a tak se mladíci rozloučili.

Pen šel pak dolů na skalnaté pobřeží, procházel se po písku na břehu burácivého moře a hryzl si nehty. Prostíralo se před ním jiskřivé a nezměrné. Zpěněné modré vlny se valily do zálivu s chraptivým řevem. Pen jim hleděl vstříc lhostejnýma očima, snad je ani neviděl. Jemu samému se v té chvíli řítil mozkem příval všelijakých nápadů a mladík neměl dost sil, aby se mu vzepřel. Házel do moře kameny, a přece se línalo ke břehu. Zuřil, že nenašel Fokera doma. Potřeboval s ním mluvit. Musel s ním mluvit. „Což kdybych jel do Chatteris – třeba bych ho na silnici potkal,“ pomyslil si Pen. V půlhodině byla Rebeka osedlána a tryskem uháněla v trávě při silnici do Chatteris. Asi čtyři míle za Baymouthem odbočuje cesta do Claveringu, jak každý ví, a klisna se přirozeně po ní chtěla pustit, ale Pen ji šlehl přes plec, přehnal se kolem rozcestí a cválal dál k mýtu, jenže po černém kočárku s tandemem a červenými koly nebylo nikde ani vidu.

Když už byl u mýta, proč by nejel dál: to bylo přece jasné. A tak Pen dorazil k hotelu U Jiřího a podomek mu pověděl, že pan Foker je u nich, to se ví, „v noci příšerně řádil, pil a zpíval a chtěl se poprat s pošťákem Tomem, ale to by byl asi něco slízl,“ dodal podomek s úšklebkem. „Odnesl jsi pánovi nahoru horkou vodu k holení?“ zeptal se pak náramně uštěpačně Fokerova sluhy, který se v té chvíli ukázal na dvoře s oblekem svého pána, překrásně vykartáčovaným a vyžehleným. „Doved k němu pana Pendennise.“ A tak se Pen konečně se sluhou dostal do Fokerovy ložnice, kde se Henry Foker rozvaloval na ohromné posteli.

Byl úplně zabořený v peřině a poduškách, z nichž mu sotva vykukoval žlutý obličejík pod červenou hedvábnou noční čepičkou.

„Haló!“ ozval se Pen.

„Kdo je? Honem, kdo to je?“ zasípal hlas na posteli. „Cože? Zase Pendennis? Dal jsi mamá vědět, že jsi pryč? Byl jsi s námi včera na večeři? Ne – počkat – kdo byl s námi včera na večeři, Stoopide?“

„Tři páni důstojníci, prosím, pan Bingley a pan Costigan,“ odpověděl sluha, který se na všechny Fokerovy poznámky vždycky tvářil docela vážně.

„Aha – však jsme se napili a poveselili! Taky jsme si zazpívali, a jak se pamatuju, chtěl jsem se poprat s pošťákem. Dal jsem mu co proto, Stoopide?“

„Prosím ne. Ke rvačce nedošlo, prosím,“ řekl Stoopid, pořád naprosto vážně. Urovnával věci v toaletním kufříku pana Fokera – ten jej dostal od milující matky a nikdy se bez něho nevydal na cesty. Byla v něm nádherná stříbrná holicí souprava: stříbrná miska, stříbrný pohárek, stříbrné dózy, lahvičky všemožných voňavých vodiček a nejrůznější druhy břitev – ty čekaly, až panu Fokerovi vypučí vousy.

„Nechte to na jindy,“ řekl mladík, zívl a protáhl si tenké ručky nad hlavou. „Ne, rvačka nebyla – ale zazpívali jsme si. Bingley zpíval, já jsem zpíval, generál zpíval – totiž Costigan. Slyšels ho už zpívat Prasátko pod postelí, Pene?“

„Toho, co jsme včera potkali?“ zeptal se Pen celý rozechvělý. „Otec té –“

„Fotheringayové – ano, ten. Je to úplná Venuše, co, Pene?“

„Prosím, pan Costigan čeká v salónku, prý jste ho pozval na snídani. Byl tady, prosím, už pětkrát, ale rozhodně vás nechtěl budit, a teď tady, prosím, sedí už od jedenácti –“

„Kolik je teď?“

„Prosím jedna.“

„Co by tomu řekla i ta nejhodnější matka,“ vykřikl lenošivý mladík, „kdyby mě v jednu viděla v posteli? Poslala mě sem s nalejvákem. Chce, abych si pěstoval svého zanedbaného génia – he, he! Co říkáš, Pene, tohle je něco jiného než škola v sedm ráno – co, kamaráde?“ A mladík se radostně rozchechtal jako malý kluk. Pak dodal: „Jdi za generálem a pobav ho trochu, než se obleču. A poslyš, Pendennisi, popros ho, aby ti zazpíval Prasátko pod postelí – dovede to ohromně!“ Pen v nesmírném rozrušení šel za panem Costiganem a Foker se začal strojit.

Pan Foker měl dva dědečky: jeden, po němž zdědil své jmění, byl pivovarník – druhý byl hrabě, a po něm měl Foker matku, která se samou láskou v synovi viděla. Fokerovi po celé generace studovali ve škole u cisterciáků, kde se jejich jméno skvělo na zdi nad hřištěm i na vývěsním štítě hostince, na němž byl nápis „Fokerovo pivo“ – spolužáci si našeho Fokera strašně dobírali pro tu dědečkovu živnost, pro jeho neúpravný zevnějšek, neučenlivost, nečistotnost, žravost a jiné jeho slabé stránky. Ale ti, kdo vědí, jak se z citlivého chlapce, trýzněného spolužáky, může stát zamlklý potměšilec, pochopí možná, proč několik měsíců po vysvobození z otroctví se z mladého Fokera vyklubal ten žertovný, uštěpačný a duchaplný mladík, s kterým jsme se zde seznámili. Nevzdělancem zůstal vždycky, pravda, neboť učenost se nezíská tím, že se odejde ze školy a vstoupí na univerzitu jako privilegovaný student. Ale tak jako Foker dříve býval na svůj zevnějšek nedbalý, tak byl najednou úplný švihák (svým osobitým způsobem), a když za svými dvěma hosty přišel do salónku, byl navoněný, naparáděný v nejjemnějším prádle a vypadal skvěle v dokonalém obleku.

Generál čili kapitán Costigan – ta druhá hodnost mu totiž právem přináležela – seděl v okenním výklenku a držel noviny před sebou na délku celé paže. Měl trochu kalný zrak a luštil obsah novin nejen krhavýma očima, ale tiše si jej slabikoval, tak jak to dělávají pánové, pro něž čtení je řídkým a namáhavým zaměstnáním. Klobouk měl posazen hodně na ucho a jednu nohu měl nataženou na sedátku pod oknem, takže bystrý pozorovatel mohl podle jeho velikých obnošených bot usoudit, že kapitán nemá zrovna zlaté časy. Než chudoba člověka zachvátí úplně, jako by si nejdříve vzala na mušku jeho končetiny, a tak jsou její první kořistí boty, rukavice a pokrývky hlavy. Všechny tyto části kapitánova zevnějšku byly obzvláště zpustlé a ošuntělé. Jakmile Pena uviděl, slezl ze svého sedátka v okně a pozdravil ho, nejdříve po vojensku tím, že přiložil dva prsty (v roztržené černé rukavici) ke klobouku, a pak tuto okrasu sňal z hlavy. Kapitán začínal plešatět, ale rozprostíral si přes lysinu pramen řídkých tmavošedých vlasů, jejichž chomáče mu splývaly po obou stranách obličeje. Měl-li pan Costigan v mládí trochu slušnou pleť, zničila mu ji spousta whisky – jeho kdysi hezká tvář měla měděný nádech. Nosil hodně vysoký nákrčník, na mnoha místech prodřený a ušpiněný, a šosatý kabát těsně upjatý, aspoň zčásti, pokud se knoflíky ještě neodloučily od toho kusu oděvu.

„Á – mladý pán, kterému jsem měl čest být představen včera na náměstí před katedrálou,“ řekl kapitán, udělal nádhernou poklonu a kloboukem div nezametl koberec. „Doufám, že se vám daří dobře. Včera večer jsem si vás všiml v divadle – hrála moje dcera – ale po představení jste mezi náma scházel. Doprovodil jsem jenom dceru domů, protože Jack Costigan je třeba chudý, ale vždycky gentleman, a když jsem se pak vrátil, abych složil poklonu šprýmovnému mladému příteli panu Fokerovi, byl jste už v prachu. My jsme si pěkně zaflámovali a byli jsme náramně veselí – pan Foker, tři udatní mladí dragouni a váš ponížený služebník. Panečku, však mi to připomnělo bývalé flámy, kdy jsem ještě sloužil jako důstojník u sto třetího pluku Jejího Veličenstva.“ A vytáhl starou tabatěrku a důstojně ji podával novému známému.

Artur byl celý poplašený, a tak se ani nezmohl na řeč. Tenhle ošuntělý obejda je – její otec! „Doufám, že se slečně F– slečně Costiganové daří dobře,“ řekl a prudce se zarděl. „Způsobila – způsobila mi velké potěšení – ještě – ještě nikdy jsem – jsem nikoho neviděl tak hrát. Jsem přesvědčen – jsem přesvědčen, že je největší herečka na světě,“ vypravil ze sebe takřka bez dechu.

„Dejte sem ruku, mladý muži! Myslíte to jistě upřímně!“ vykřikl kapitán. „Mockrát vám děkuju, pane – starý voják a milující otec vám vzdává dík! Ona je opravdu největší herečka na světě. Viděl jsem přece Siddonsovou, viděl jsem O’Neillovou – byly ohromné, ale co to je v porovnání se slečnou Fotheringayovou? Já nechci, aby vystupovala na jevišti pod svým pravým jménem. Naše rodina má svou hrdost, prosím, a Costiganové z Costiganstownu jsou toho názoru, že poctivec, který sloužil pod praporem Jejího Veličenstva u sto třetího, by si zadal, kdyby svojí dceři dovolil, aby starému tátovi vydělávala na chleba.“

„Zajisté jí nic nemůže víc sloužit ke cti,“ namítl Pen.

„Ke cti! Bodejť – rád bych viděl toho člověka, který by se opovážil tvrdit, že by Jack Costigan přivolil k něčemu, co by nám nesloužilo ke cti. Mám přece srdce, třebaže jsem chuďas – a mám rád lidi, co mají srdce na pravém místě. Jako vy – člověk vám to vidí ve vašem poctivém obličeji a ve vašich upřímných očích. A věřil byste,“ po chvíli odmlčení dodal vášnivým šeptem, „že ten Bingley, co na mém dítěti vydělal jmění, jí platí jen dvě guineje týdně? A z toho se má, prosím, oblékat – a tohle je s mou penzičkou všecko, co dohromady máme!“

Jenže kapitánova penzička byla nepatrná, tak říkajíc úplně neviditelná. Ale nikdo neví, jak je vítr příznivý ostříhaným irským beránkům a v jakých báječných končinách nalézají pastvu. Kdyby kapitán Costigan, jehož jsem měl čest znát, byl něco pověděl o svých životních osudech, byl by to býval náramný příběh s mravním naučením. On by to však nebyl pověděl, i kdyby byl mohl – a i kdyby byl chtěl, nebyl by to dovedl – kapitán totiž nejenže nebyl zvyklý mluvit pravdu, ale nedovedl ani podle pravdy myslit: v jeho potrhlém mozku, zamlženém výpary z whisky, skutečnost úplně splývala s výmyslem.

Nastoupil svou životní dráhu celkem skvěle pod praporem své vlasti – měl pěkný zjev, hezké nohy a hlas, který patřil k nejkrásnějším na světě. Až do posledního dne svého života zpíval, báječně dojímavě a temperamentně, podivuhodné irské balady, které jsou tak veselé a zároveň tak smutné, a sám se vždycky první rozbrečel dojetím. Chudák Cos! Měl kuráž, a přitom měl pláč na krajíčku, měl temperament, a přitom byl hlupák – byl vždycky dobromyslný, a někdy na něho bylo téměř spolehnutí. Až do posledního dne svého života byl ochoten napít se kde s kým a zaručit se peněžně za kdekoho: a tak skončil ve vězení pro dlužníky, kam ho odvedl soudní vykonavatel, který si ho pak velice oblíbil.

Za krátkého jitřního období svého života byl Cos potěšením společnosti v důstojnických kasinech, měl čest zpívat své písničky, pijácké i sentimentální, u stolu nejproslulejších generálů a vrchních velitelů, vypil v těch dobách třikrát tolik červeného vína, než mu bylo zdrávo, a utratil své pochybné dědictví. Jak to s ním dopadalo potom, když opustil vojenskou dráhu, do toho nám nic není. Soudím totiž, že nikdo jiný než Ir nemůže porozumět životu takového irského gentlemana bez peněz – jak to dělá, že se udrží na vodě – do jakých buřičských spiknutí se pouští s hrdiny stejně nešťastnými jako on – jak to dovede takřka den co den v týdnu zaonačit, že si sežene svou dávku whisky s vodou: takovéto tajemné záhady jsou nám nepochopitelné, ale Jack zkrátka jakž takž proplul všemi životními bouřemi a nos mu nikdy nevyrudl.

Jeho rozhovor s Penem netrval ani půl hodiny, a už se kapitánovi podařilo Pena pumpnout o pár liber ve zlatě na dceřino benefiční představení, k němuž mělo brzy dojít. Tentokrát to neměla být jen taková spekulace bona fide jako loňského roku, kdy slečna Fotheringayová do toho podniku musela dosadit patnáct šilinků – tentokrát podle ujednání s ředitelem dostala do prodeje určitý počet vstupenek a z částky získané jejich prodejem měla si ponechat veliký díl.

Pen měl v kapse jen dvě libry, a tak je dal kapitánovi za vstupenky – byl by se bál nabídnout víc, aby jemnocitného pána třeba neurazil. Costigan mu načmáral poukázku na lóži, zlehka nechal zlaťáky sklouznout do kapsy ve vestě a připlácl ruku na místo, kde spočinuly. Patrně ho hřály na stařecké hrudi.

„Jářku, dnes už tak neoplývám zlatem jako kdysi, a takle se to má s nejedním dobrým kumpánem. Ale když můj dobrotivý přítel vévoda z Kentu, Jeho královská Výsost, ještě býval v Gibraltaru, vyhrál jsem jářku za jedinou noc i šest set takových zlaťáků.“

A což u snídaně – to byla na kapitána teprve podívaná, jak se pustil do řádně opepřeného krocana a skopových kotlet! Bez ustání chrlil ty své historky a při povídání s mladíky se dostával čím dál do lepší nálady. Jak na toho starého povaleče jen trochu vysvitlo sluníčko, náramně si v něm lebedil: vykládal o svých osobních záležitostech a bývalých zlatých časech, o všech lordech, generálech a náčelnících hrabství, kde jaké kdy znal. Vyprávěl, jak umřela jeho milovaná Bessie, nebožka paní Costiganová, a jak vyzval na souboj kapitána Shanty Clancyho od Sekáčů za to, že se drze podíval na slečnu Fotheringayovou, když se ve fiakru projížděla v parku Fénix – a pak líčil, jak se kapitán omluvil a uspořádal večeři v Kildare Street, kde jich bylo u stolu šest a vypili jednadvacet lahví červeného vína, atd. Prohlásil, že takové posezení s dvěma vznešenými a šlechetnými mladíky je v životě starého vojáka šťastná událost, kterou se bude pyšnit, a když vypil druhou sklenku curaçaa, byl tak přešťastný, že se rozbrečel. Mělo by se koneckonců přiznat, že kapitán nevynikal duchem a nebyl pro mladé lidi zrovna žádoucí společnost, ale na světě jsou horší lidé a mnohem lépe postavení, i nepoctivější, ačkoli nemají na svědomí ani polovinu těch darebáctví co on. Když vyšli na ulici, zavěsil se kapitán do svých drahých mladých přátel, náramně rozcitlivělý a spokojený. Tu a tam mrkl do krámů, kde možná měl nezaplacený účet, jako by říkal: „Jen koukej, jakou mám společnost – to víš, že zaplatím, kamarádíčku,“ a pak se rozloučili s Fokerem u kulečníkového sálu, kde měl Foker zvlášť důležitou schůzku s nějakými pány od Swallowtailova pluku.

Pen a ošuntělý kapitán šli spolu ulicí dál a kapitán se svým mazaným způsobem vyptával na Fokerovo jmění a postavení ve společnosti. Pen mu řekl, že Fokerův otec je věhlasný pivovarník a jeho matka, rozená lady Agnes Miltonová, je dcera lorda Roshervilla. Kapitán ihned spustil proud přemrštěných komplimentů a chvalozpěvů na adresu pana Fokera: „Aristokrat rodem, to se pozná hned na první mrknutí oka,“ prohlásil, „a to jen krášlí jeho ostatní dobré vlastnosti, skvělý intelekt a šlechetné srdce.“

Pen poslouchal kapitánovo blábolení a celou cestu žasl, bavil se a nevěděl, co si má myslit. Jakživo mu dosud nenapadlo, že by snad měl brát v pochybnost cokoli, co mu někdo tvrdil, a poněvadž sám byl upřímný, pokládal za pravdu všechno, co slyšel od druhých. Costigan nikdy neměl vděčnějšího posluchače a mladíkova pozornost a skromnost mu náramně lichotila.

Měl z toho mladého pána takovou radost a Pen se mu zdál tak bezelstný, poctivý a přívětivý, že kapitán nakonec udělal něco, čím mladíky jen zřídka poctil – pozval Pena, aby byl tak laskav a vešel s ním do jeho skromného příbytku, kam mají jen pár kroků a kde mu bude ctí představit mladého přítele své dceři, slečně Fotheringayové.

Pena to pozvání tak rozechvělo rozkoší, že jeho první myšlenka byla vymknout se zpod kapitánovy paže, neboť se bál, aby ten neuhodl jeho vzrušení. Vypravil ze sebe několik nesouvislých slov, jež měla vyjádřit, jakou mu to způsobí radost, že má být představen dámě, jejímuž – jejímuž umění se tolik obdivuje – tak nesmírně obdivuje, a šel za kapitánem téměř ani nevěda, kam ho ten pán vede. Seznámí se s ní! Seznámí se s ní! Viděl v ní střed vesmíru! Byla pro něho ohniskem života! Včerejšek, kdy ji ještě neznal, zdál se mu jako předávný čas – od té doby se udál obrovský převrat a chystal se počátek nového věku.

Kapitán svého mladého přítele zavedl do tiché uličky v Chatteris, zvané Převorská, přilehlé k Děkanskému plácku a kanovnickým domům, nad níž strmí vysokánské věže katedrály. Kapitán tam obýval skromný byt v prvním patře domu s nízkou lomenicí, na jehož vratech byla mosazná tabulka „Creed, pánský a dámský krejčí“. Jenže Creed už byl nebožtík. Jeho žena otvírala kostelní lavice v sousední katedrále a jeho nejstarší kluk zpíval ve sboru na kruchtě, hrál o sázku „hlava, nebo orel“, sváděl své bratříčky k neplechám a měl hlásek líbezný jako andílek. Dva jeho bratříčkové seděli na schůdkách před vraty, a když uviděli pána, který u nich bydlil, mrštně vyskočili a k Penovu dost velkému překvapení se divoce vrhli kapitánovi na šosy kabátu – ten dobrosrdečný pán, když byl při penězích, nosil totiž dětem tu jablíčko, tu kousek perníku. „Takle mě vdova aspoň neuhání o činži, když se mi to zrovna nehodí,“ vysvětloval Penovi, významně zamrkal a udělal dlouhý nos.

Když Pen šel za svým společníkem po rozvrzaných starých schodech, kolena se mu třásla. Přecházel ho zrak, když za kapitánem vešel dovnitř a octl se v pokoji – v jejím pokoji! Spatřil před sebou cosi černého, co se zakolísalo, jako by to snad dělalo pukrlátko, a slyšel, ale úplně nezřetelně, jak o něm Costigan pronáší řeč, v níž s obvyklou mnohomluvností vyjádřil „dcerušce“ své přání, aby se seznámila s „jeho drahým a podivuhodným přítelem, panem Arturem Pendennisem, bohatým mladým pánem ze sousedství, člověkem velikého vzdělání a jemných způsobů, upřímným milovníkem poezie, co dovede s druhým cítit a srdce má na pravém místě.“

„Máme moc pěkné počasí, že?“ řekla slečna Fotheringayová s náznakem irské výslovnosti a hlubokým, zvučným, melancholickým hlasem.

„Velice,“ přisvědčil Pendennis. Takto romanticky začala jejich rozmluva, a najednou seděl na židli a měl dost pokdy podívat se na tu mladou dámu.

Vypadala mimo jeviště ještě hezčí než ve světlech rampy. Všechny její pózy byly přirozeně velkolepé a majestátní. Když přistoupila ke krbu a opřela se o něj, zřasil se na ní její úbor jako klasická říza, podepřela si rukou bradu a ostatní linie její postavy se zvlnily a vytvořily harmonický celek – vypadala jako zadumaná Múza. Posadila se na židli s proutěným sedadlem a ovinula paži o její lenoch – člověk málem čekal, že by měla dostat do ruky žezlo. Její úbor se kolem ní uspořádal do přirozených záhybů a všechny její pohyby byly graciézní a vladařské. Ráno bylo vidět, že má vlasy černé až do modra, pleť oslnivě bělostnou a na lících jí jen jako by prokmitá nejjemnější myslitelný ruměnec. Oči měla šedé, s úžasně dlouhými řasami, a pokud jde o její ústa, dal mi pan Pendennis potom na srozuměnou, že jejich nádhernou červeň by nemohly přetrumfnout ani nejzářivější pelargónie, pečetní vosk ani dragounský kabát.

„A velice teplo,“ pokračovala ta císařovna a královna ze Sáby.

Pen znovu přisvědčil, a rozmluva se asi takhle rozvíjela dál. Dáma se ptala Costigana, zda se včera dobře pobavil u Krále Jiřího, a on jí vyprávěl, jakou měli večeři a kolik sklenic punče. Pak se zas otec zeptal jí, co dělala dopoledne.

„Byl tu Bows,“ řekla. „Přišel v deset a studovali jsme Ofelii. Má to být čtyřiadvacátého a doufám, pane, že budeme mít tu čest a uvidíme vás tam.“

„Ovšem, ovšem, uvidíte,“ ujistil ji Pendennis. Bylo mu divné, že při nenuceném hovoru mluví irsky zpěvavě, ačkoli na jevišti nemá ani stopu toho severského přízvuku.

„Už jsem se pojistil, že přijde na tvou benefici, miláčku,“ řekl kapitán, poklepal si na kapsičku ve vestě, kde měl uloženy Penovy zlaťáky, a jedním okem mrkl na Pena, který se přitom začervenal.

„Pan – – – je velice laskav,“ řekla paní Hallerová.

„Mé – mé jméno – je Pendennis,“ připomněl jí Pen s uzarděním. „Snad – snad – si je zapamatujete.“ Při tom opovážlivém prohlášení mu srdce tolik bušilo, že se těmi slovy div nezalkl.

„Pendennis,“ opakovala zvolna a zadívala se mu do očí pohledem tak přímým, čistým, zářivým, neodolatelným, a řekla to hlasem tak líbezným, zvučným a tichým, že to slovo a ten pohled projely Penem skrz naskrz a úplně ho omráčily rozkoší.

„Jakživ jsem nevěděl, že to jméno je tak hezké,“ řekl Pen.

„Je to velice hezké jméno,“ přitakala Ofelie. „Pentweazle naopak není hezké jméno. Pamatuješ se, papá, na mladého Pentweazla – když jsme byli na zájezdu v Norwichi, hrál u nás druhého starého a oženil se s naší kolombínou, slečnou Rancyovou. Teď mají oba angažmá v Londýně u Queen’s a berou pět liber týdně. Jenže Pentweazle nebylo jeho pravé jméno. Dal mu je Judkin, nevím proč. Jmenoval se Harrington – totiž jmenoval se vlastně Potts, otec byl duchovní, velice slušný člověk. Harrington se v Londýně dostal do dluhů. Jen si vzpomeň, prvně hrál Falklanda s paní Bunceovou jako Julií.“

„A byla to náramná Julie!“ podotkl kapitán. „Padesátnice a matka deseti dětí! Julii jsi tehdy měla hrát ty, nebo ať se nejmenuju Jack Costigan.“

„Tehdy jsem ještě nehrála hlavní role,“ řekla skromně slečna Fotheringayová. „Nebyla jsem pro ně zralá, dokud si mě nevzal do práce Bows.“

„Máš pravdu, miláčku,“ přisvědčil jí kapitán, naklonil se k Pendennisovi a dodal: „Žili jsme tehdy ve stísněných poměrech, a tak jsem ňákou dobu pracoval v Dublinu jako učitel šermu. Kdysi byli v naší říši jen tři, co mě dovedli zasáhnout končířem, ale na Jacka Costigana už dolehlo stáří a klouby mu ztuhly. Má dcera tam měla angažmá u divadla a můj přítel Bows jí tam dával hodiny a udělal z ní to, co je. A cos dělala pak, Emily, když Bows odešel?“

„Dělala jsem koláč s masovou nádivkou, to víš,“ odpověděla s dokonalou prostotou.

„Ochutnáme ho ve čtyři, co říkáte?“ navrhl zdvořile Costigan. „Tohle děvče dovede nejlepší koláč s telecím a šunkou v Anglii, panečku, a snad vám můžu slíbit i sklenici punče se správným aroma.“

Pen doma slíbil, že se vrátí v šest na oběd, ale řekl si, darebák, že takhle může spojit požitek s povinností, a s radostí pozvání přijal. Přihlížel s potěšením a obdivem, jak se Ofelie otáčí po pokoji a koná přípravy k obědu. Prostřela a uhladila malý ubrus a rozestavila na něm sklenice – všechny tyto úkony prováděla s klidným půvabem a v dobré náladě, čímž hosta okouzlovala čím dál tím víc. Koláč přinesl od pekaře v pravý čas jeden z bratříčků toho zpěváčka z kruchty a ve čtyři hodiny Pen zasedl u oběda – skutečně u oběda s největší krasavicí z veškerého tvorstva – se svou první a jedinou láskou, kterou zbožňoval už odekdy? – Už od včerejška, odjakživa a navždycky. Pojídal křehkou kůrčičku, dílo jejích rukou, nalil jí sklenici piva a viděl, jak se napila punče – jenom z vinné sklenky, do níž si odlila ze sklenice, kterou namíchala svému papá. Byla náramně dobrosrdečná a nabídla Pendennisovi, že mu také jednu namíchá. Punč byl ohromně silný – Pen jakživ nevypil tolik alkoholu s vodou. Opojil ho ten punč, nebo to byla ta, která mu jej namíchala?

Pen se pokoušel zapříst s ní rozhovor o básnictví a jejím povolání. Ptal se jí, co soudí o Ofeliině šílenství a zda byla zamilována do Hamleta, nebo ne? „Zamilovaná do toho šeredy a protivy, do toho mrňouse, ředitele Bingleye?“ Při tom pomyšlení se rozhořčeně naštětila. Pen se ohradil, že nemyslil ji, ale Ofelii z té hry. Aha – no, když to nemyslel zle, nemůže mu to mít za zlé – ale starý Bingley podle ní opravdu za nic nestojí – ani za tu sklenici punče. Pen to tedy zkusil s Kotzebuem. „Kotzebue? Kdo to je?“ Autor toho kusu, v kterém včera tak báječně hrála. Prohlásila, že to nevěděla – na titulním listě je jméno Thompson. Pen se musel smát, jak je roztomile naivní. Vyprávěl jí o smutném osudu autora té hry – jak ho Sand zabil. Slečna Costiganová se prvně v životě dověděla, že existoval nějaký Kotzebue, ale tvářila se, jako by ji to velice zajímalo, a její účast poctivci Penovi zcela postačila.

Při takovém prostoduchém rozhovoru uplynula ta hodina a čtvrt (kterou si Pen mohl povolit) až moc rychle, a tak se rozloučil, odešel a za chvíli už na hřbetě své Rebeky uháněl k domovu. Toho dne měla příležitost ukázat, jak dovede být čilá – byla to už její třetí cesta.

„Co to má vlastně znamenat, jak nám tu vykládal o bláznivém Hamletovi a o německém kritikovi, co má o tom svou teorii?“ zeptala se Emily otce.

„Já na mou duši nevím, má milá Milly,“ odpověděl kapitán. „Zeptej se Bowse, až přijde.“

„Ale je to roztomilý, hezký mladík a dovede pěkně mluvit,“ řekla slečna. „Kolik lístků si od tebe vzal?“

„No, vzal si jich šest, když to chceš vědět, Milly, a dal mi za ně dvě guineje,“ odpověděl kapitán. „Tak si myslím, že ti mládenci se zrovna neválejí v penězích.“

„Zato je náramně učený,“ pokračovala slečna Fotheringayová. „Kotzebue! Hi, hi, to je jméno – opravdu k smíchu, a zabil ho prý nějaký Sandy! Jen si to představ, papá! Zeptám se na to Bowse.“

„Měl, chudák, ošklivou smrt, jen co je pravda,“ vyslovil se kapitán uznale a honem toho trapného námětu zanechal. „Ale má ten mladík elegantní klisnu!“ řekl. „A mladý pan Foker nám uspořádal úplně skvělou snídani.“

„Ten určitě vydá za dvě lóže a nejmíň dvacet křesel,“ prohlásila dcera, rozšafná dívka, která nikdy nespouštěla ze svých krásných očí to hlavní, oč jí šlo.

„Zaručeně, ať visím!“ odpověděl její papá a tak spolu chvíli rozmlouvali dál, až ve sklenici už nezbyla ani kapka punče. Potom i jim nadešla hodina k odchodu, neboť v půl sedmé musela být slečna Fotheringayová zase v divadle, kam ji otec vždycky doprovodil, a jak jsme už viděli, postával v postranních kulisách, nespouštěl ji z očí a v šatně popíjel s tamější společností alkohol s vodou.

„To je krasavice!“ říkal si Pen, když klusem ujížděl domů.

„Taková prostá a tak něžná! Je to rozkošné, vidět takovou geniální herečku v domácnosti, jak se čiperně věnuje všelijakým těm skromným povinnostem, jak pro starého otce vaří, aby se dobře najedl a mohl se napít dobrého punče! Byla to bezohlednost, že jsem začal mluvit o věcech z jejího oboru, ale ona dovedla rozhovor tak obratně stočit na něco jiného! Vždyť o těch věcech ze svého oboru začala sama a vykládala tak vtipně a s humorem o svém kolegovi Pentweazlovi, jak mu říkala! Není nad irský humor! Její otec je dost nudný, ale docela milý, a bylo to přece krásné, že dával hodiny šermu, když vystoupil z armády, kde byl miláčkem vévody z Kentu! Šermu! Moc rád bych se zas pocvičil v šermu, sice zapomenu, co mě naučil Angelo. Strýček Artur to měl vždycky rád, že pěstuji šerm – říká, že to je sport pro gentlemana. Vzal to ďas, vezmu si u kapitána Costigana pár hodin. Tak jeď, Rebeko – no, hezky do kopce, stará! Pendennis, Pendennis – jak to jméno vyslovila! A je taková hodná, taková ušlechtilá, taková krásná a tak dokonalá – Emily, Emily!“

Jenže čtenář měl potěšení vyslechnout celou rozmluvu mezi Penem a slečnou Fotheringayovou, může si tedy sám utvořit úsudek o jejích duševních schopnostech, a přikloní se možná k mínění, že za celý ten rozhovor neřekla nic, co by svědčilo o humoru a intelektu, hodném podivu.

Ale co na tom Penovi záleželo? Viděl dvě zářné oči a věřil jim – viděl krásnou sochu, padl před ní na kolena a zbožně se k ní modlil. Doplnil si smysl, jenž jejím slovům chyběl, a vytvořil si božstvo, které miloval. Copak Titánie byla první, co se zamilovala do osla, a byl Pygmalión první umělec, který se zbláznil do kamene? Pen si nalezl svou modlu – nalezl, po čem jeho duše žíznila. Vrhl se do proudu a pil plnými doušky. Ať se přiznají ti, kdo vytrpěli žízeň, jak lahodné je první napití! Když jel Pen stromořadím k domu, rozřehtal se smíchy, jak uviděl důstojného pána Smirka znovu se schlíple vracet na poníku z Dubí. Smirke se cestou loudal a zastavoval v domcích a pak se s Laurou loudal při učení – potom si s paní Pendennisovou prohlížel její zahrady a všelijaké nové úpravy, až tu dámu dokonale znudil, a odporoučel se opravdu v nejposlednější chvíli, poněvadž se mu nedostalo pozvání na oběd, na které tak toužebně čekal.

Pen byl samá vlídnost a vítězosláva. „Tak co, vyškrábal ses zase do sedla a údy máš celé?“ křikl na něho se smíchem. „Pojeď se mnou zpátky, kamaráde, můžeš si sníst můj oběd – já už jsem po něm. Ale víš co, Smirku – vypijeme si na její zdraví láhev starého vína!“

Chudák Smirke obrátil poníka hlavou dozadu a harcoval s Arturem nazpátek. Matka byla nadšená, že syna vidí v tak bujaré náladě, a jemu k vůli přivítala pana Smirka, když jí Artur řekl, že kaplana přiměl, aby se s ním vrátil na oběd. Ohromně legračně vyprávěl o tom představení z předešlého večera, jak v něm hráli ředitel Bingley na viklavých nohou ve vysokých botách a mohutná paní Bingleyová hraběnku v pomačkaném zeleném atlase a kožešinovém čepci – napodoboval je a náramně bavil matku i malou Lauru, která radostí tleskala.

„A co paní Hallerová?“ zeptala se paní Pendennisová.

„Ta člověka úplně oddělá,“ odpověděl se smíchem Pen slovy svého uctívaného přítele pana Fokera.

„Cože, Arture?“ otázala se paní Pendennisová.

„Jak to oddělá?“ ptala se stejně udiveně Laura.

A tak jim žertovně pověděl o panu Fokerovi, jak mu ve škole říkali Slaměná hlava a ještě všelijak opovržlivě mu přezdívali, a jak je teď z něho nesmírný boháč a privilegovaný student u sv. Bonifáce. Pen byl hodně veselý a sdílný, ale ani slabikou se nezmínil o své ranní vyjížďce do Chatteris a o nových známých, které si tam udělal.

Když dámy odešly z jídelny, Pen blýskl očima, nalil dvě veliké sklenice madeiry, podíval se Smirkovi upřeně do obličeje a zvolal: „Na její zdraví!“

„Na její zdraví!“ řekl kaplan s povzdechem, pozdvihl sklenici a vyprázdnil ji, takže když ji zase stavěl na stůl, měl obličej trochu zrůžovělý.

Pen se té noci vyspal ještě méně než předešlé. Ráno už před svítáním vyšel z domu, sám si osedlal nešťastnou Rebeku a rozjel se na ní přes nízké pahorky jako šílený. Zase ho zburcovala Láska – a řekla: „Vstávej, Pendennisi, to jsem já!“ Ta rozkošná horečka, ta čarovná touha – ten žár – a ta nejistota! Hýčkal je na srdci a nebyl by chtěl o ně přijít za nic na světě!

KAPITOLA VI
pojednává o lásce i válce

Nějakou dobu potom Cicero a Euripides Pena moc nezaměstnávali a milý Smirke to měl se svým žákem velice pohodlné. Tvor, který za daného Penova duševního stavu zkusil nejvíc, byla Rebeka, neboť – kromě dnů, kdy mohl veřejně oznámit svůj úmysl, že pojede na hodiny šermu do Chatteris, a s matčiným vědomím tam odjel – rozjel se ten darebák do města, kdykoli si mohl ukrást tři hodiny, a zamířil do Převorské uličky. Když mu Rebeka zchromla, zuřil vzteky jako Richard u Bosworthu, když pod ním zabili koně, a za léčení své klisny a najatého koně se Pen potom těžce zadlužil u majitele stájí v Chatteris.

Pak se asi tak jednou týdně ten mladý ničema vypravil časně ráno z domu pod záminkou, že jede se Smirkem prostudovat nějakou řeckou tragédii nebo komedii, doopravdy však proto, aby stihl dostavník do Chatteris – zdržel se tam pár hodin a vrátil se dostavníkem, který v deset večer odjížděl do Londýna. Jednou se jeho tajemství málem vyzradilo vinou prostomyslného Smirka, kterého se paní Pendennisová zeptala, zda toho za minulý večer s Penem hodně přečetli, nebo mu zkrátka dala nějakou otázku v tom smyslu. Smirke by byl už už pověděl pravdu, že Pena večer vůbec neviděl, ale Pen mu pod stolem podpatkem div nerozmáčkl palec u nohy, čímž kaplanovi dal výstrahu, že ho nesmí prozradit.

Samozřejmě spolu vedli rozhovory na ten choulostivý námět. Zamilovaný vždycky potřebuje nějakého důvěrníka, kterému se může svěřovat. Když se kaplan od Pena, jemuž se nejslavnostnější přísahou musel zavázat k mlčenlivosti, dověděl o jeho duševním stavu, zeptal se ho chudák dost ustrašeně, zda předmětem jeho náklonnosti snad není někdo, kdo by jí byl nehodný – zda si Pen snad nezačal nějaký nezákonný poměr – protože pak by on pokládal za svou povinnost přísahu zrušit a oznámit to Penově matce. Ale pak by došlo k hádce – napadlo ho v děsivé předtuše – a on by už víckrát neměl příležitost vídat se s bytostí, která mu byla nejdražší na světě.

„Nezákonný, nehodný!“ vybuchl Pen po kaplanových slovech. „Je právě tak čistá jako krásná – nedal bych své srdce žádné jiné ženě! Tajím tu věc před rodinou, protože – protože – mám závažný důvod, s kterým se nemohu svěřit. Ale jestli se někdo opováží jen špitnout proti její nevinnosti, urazí tím nejen čest její, ale i mou a – a to si, přisámbůh, nenechám líbit!“

Smirke se nesměle zasmál a řekl jenom: „No dobrá, jen mě, Arture, nevyzývej na souboj, vždyť víš, že se neumím bít,“ ale tímto ústupkem se nešťastný kaplan vydal svému žákovi na milost a nemilost, a s řečtinou a matematikou to pak dopadalo podle toho.

Kdyby byl ten důstojný pán býval prozíravější a kdyby se byl občas podíval do „Básnického koutku“ v Almanachu, vydávaném v Chatteris a doručovaném středeční poštou, byl by tam možná viděl každý týden verše na „Paní Hallerovou“ nebo na „Slečnu Fotheringayovou od Královského divadla“ a jiné básně nejchmurnějšího, nejvzrušenějšího a nejvášnivějšího rázu. Ale poněvadž jejich potutelný autor je už nepodepisoval jako NEP, nýbrž jako EROS, ani preceptor, ani Helena (ta dobrá duše, která si všechny synovy uveřejněné básničky vystřihovala) nevěděli, že Nep je totožný s ohnivým Erosem, který tak náruživě opěvá půvaby nové herečky.

„Kdo je ta dáma,“ zeptala se jednou paní Pendennisová, „kterou tvůj konkurent pořád opěvuje v Almanachu? Píše tak trochu jako ty, Pene, ale tvoje básně jsou mnohem lepší. Znáš se s tou slečnou Fotheringayovou?“

Pen řekl, že se s ní zná, že tehdy večer, když byl na Cizinci, hrála paní Hallerovou. A mimochodem, bude mít benefiční představení, má hrát Ofelii – což kdybychom se šli podívat – víš, je to Shakespeare, maminko – můžeme si najmout koně u Claveringova znaku. Malá Laura začala skákat radostí – tolik toužila jít do divadla.

Pen se vytasil s tím „víš, je to Shakespeare“, protože zesnulý pan Pendennis (jak se slušelo na člověka v jeho postavení) se s neobyčejnou úctou vyslovoval o avonském básníku, o jehož dílech tvrdil, že je v nich zaručeně víc poezie než ve „všelijakých těch Johnsonech“ dohromady. Pan Pendennis sice dotyčná díla moc nečítal, ale nabádal Pena, aby se jimi zabýval, a často říkal, jakou by z toho měl radost, až bude chlapec větší, kdyby ho s maminkou vzal na nějaký pěkný kus toho nesmrtelného básníka.

Když si hodná matka vzpomněla na ty řeči zesnulého manžela, nahrnuly se jí slzy do očí. Políbila syna a řekla, že s ním pojede. Laura skákala radostí. Byl Pen šťasten? – Styděl se? Když držel matku v objetí, toužil všechno jí vypovědět, ale pak si přece nechal své tajemství pro sebe. Napřed se přesvědčí, jak se bude matce líbit – to představení bude dobrá příležitost a on svou matku podrobí zkoušce, jako to udělal Hamlet.

Helena dobrosrdečně pozvala pana Smirka, aby s nimi jel do divadla. Duchovního vychovala milující matka v Claphamu, která byla zásadně proti takovým zábavám jako divadlo, a tak jakživ na žádném představení nebyl. Jenže Shakespeare! – Jet do divadla v kočáře s paní Pendennisovou a celý večer sedět vedle ní! – Nemohl odolat představě takových rozkoší, pročež pronesl nesmělý proslov, v němž vykládal o pokušení a vděčnosti, a nakonec laskavé pozvání paní Pendennisové přijal. Při tom proslovu na ni upřel pohled, který ji přivedl do nesmírných rozpaků. V poslední době nejednou vídala ten pohled, jímž ji pronásledoval. A kaplan se vdově začínal vysloveně protivit.

Nehodláme se příliš šířit o tom, jak se Pen dvořil slečně Fotheringayové, poněvadž jsme čtenáři už podali ukázku, jaký spolu vedli rozhovor, a víc z něho jistě už nemusíme uvádět. Pen s ní vysedal hodiny a hodiny a odhaloval jí celou svou mladistvou duši. Povídal jí všechno, co věděl, v co doufal, co cítil, co si přečetl, co si představoval. Do omrzení mluvil a toužil, jeho to ovšem neomrzelo nikdy. Jak se mu nápady jeden po druhém vynořovaly v rozpáleném, vzrušeném mozku, odíval je v slova a svěřoval se jí s nimi. Její úlohou při takových tête-à-tête nebylo mluvit, ale tvářit se, jako by rozuměla, o čem Pen mluví, a vypadat úžasně hezky a účastně. Při takových tirádách totiž krásná Emily, která nebyla schopna pochopit ani desetinu z jeho řečí, měla alespoň kdy myslit na své vlastní věci – zabývala se zatím úvahami, třeba jak by se měla upravit ta studená skopová, nebo neměla-li by si obrátit ty černé atlasové šaty, či raději si z nich udělat šálu a čepec, jako je ten nový, co má slečna Thackthwaitová, a podobně. Pen ze sebe chrlil Byrona a Moora, vášeň a poezii – a na ní bylo, aby zdvíhala oči ke stropu, nebo je na chvíli upřela na jeho obličej a zvolala: „Ó, to je krása! Ach, báječné! Předneste mi ty verše ještě jednou!“ A hoch spustil, a ona se zas vrátila ke svým prostým úvahám o přešitých šatech nebo sekané ze skopového.

Penova vášnivá láska totiž krásné Emily a jejímu otci nezůstala dlouho tajemstvím. Při druhé návštěvě byl jim oběma jeho obdiv už zřejmý, a po jeho odchodu starý pán nad sklenicí grogu zamrkal na dceru a řekl: „Jářku, Milly, tak se mi zdá, žes toho chlapíka ulovila.“

„Jdi, papá, vždyť je to teprve chlapec,“ namítla Milly. „Vždyť je to dítě.“

„Ale ulovilas ho,“ řekl kapitán, „a věř, není to špatný úlovek. Ptal jsem se Toma u Jiřího i kupce Flinta, kam chodí nakupovat jeho matka – jezdí sem vlastním kočárkem – pěkné jmění – nádherné sídlo s nádherným parkem, to Dubí – jediný syn – v jednadvaceti mu bude všecko patřit – todle hned tak nenajdeš a takle dobře hned tak nepochodíš, slečno Fotheringayová.“

„Takoví chlapci mají jen plno řečí,“ prohlásila Milly rozšafně. „Však víš, co jsi v Dublinu nadělal s mladým Poldoodym, a já mám plný sekretář těch básní, co mi psal, když studoval na Trinity, ale pak odjel do ciziny a matička ho oženila s nějakou Angličankou.“

„Lord Poldoody byl mladý šlechtic, a u těch je to přirozené – a tys taky ještě neměla to postavení, Milly, co máš dnes. Ale nesmíš s tím mladíkem moc koketovat, to víš – Jack Costigan jářku nikomu nedovolí, aby si zahrával s jeho dcerou.“

„A jeho dcera také ne, papá, o tom tě můžu ujistit,“ řekla Milly. „Cucneš si ještě trochu punče – viď, je báječný! Z toho mladíka nemusíš mít strach – jsem snad dost stará, abych na sebe dala pozor, kapitáne Costigane.“

Pen k nim tedy chodil den co den – přihnal se a zas odcválal – a po každé návštěvě byl do slečny víc a víc zblázněný. Kapitán někdy býval při jejich schůzkách, ale jelikož dceři zcela důvěřoval, častěji nechával radši ty dva mladé o samotě, a jak se Pen ukázal, kapitán si švihácky nasadil klobouk na ucho a furiantsky odešel něco si vyřídit. Byla to rozkošná posezení! Obývací pokoj měl dřevěné táflování, nízký strop a široké okno do zahrady děkanství. U něho Pen sedával a hovořil – hovořil k Emily, které to tak krásně slušelo, jak tam seděla s nějakým šitím – byla tak krásná a vypadala tak klidně, slunce proudilo velikým oknem a ozařovalo jí nádhernou tvář a postavu. Uprostřed hovoru se rozhlaholil veliký zvon a Pen se s úsměvem odmlčel a ztichl, dokud ta velebná hudba nedozněla – nebo se před západem slunce pronikavě rozkrákali havrani v jilmech u katedrály – nebo se v okolním tichu rozlehly varhany a hlasy zpěváčků na kruchtě a přiměly rozpovídaného Pena, aby zbožně umlkl.

Musí se mimochodem přiznat, že slečna Fotheringayová v malém kloboučku, zahalená šálem a závojem, chodila odjakživa každou neděli do kostela v průvodu neúnavného otce, který nádherným, zvučným irským nářečím odříkával liturgické odpovědi, zpěvavě notoval žalmy a vůbec si počínal co nejvzorněji.

Malého pana Bowse, domácího přítele rodiny, nesmírně zlobilo pomyšlení, že by se slečna Fotheringayová měla provdat za takového mladíčka, o sedm osm let mladšího než ona. Bows byl mrzák – podle vlastního přiznání dokonce ještě trochu horší než ředitel Bingley, proto se nemohl ukazovat na jevišti – byl to podivín, divous, člověk nemalého nadání, se smyslem pro humor. Slečna Fotheringayová ho zprvu přivábila krásou a pak ji začal učit, jak má hrát. Nakřáplým, pronikavým hlasem předčítal své žákyni úlohy a ona mu visela na rtech a v libozvučných tónech je po něm papouškovala. Ukazoval jí, jaké má zaujímat pózy, skládal a rozkládal jí ty její krásné paže. Kdo tu skvělou herečku ještě pamatuje na jevišti, vzpomene si možná, že vždycky užívala přesně týchž gest, mimiky v obličeji i tónů, že vždycky zaujímala tentýž postoj na tom a tom prkně jeviště, v touž chvíli a stejnou měrou koulela očima, rozplakala se přesně týmž srdcervoucím, dojímavým způsobem při téže pateticky nadnesené slabice. Chodila se obecenstvu děkovat rozechvělá vzrušením a vypadala tak znaveně a uplakaně, až si člověk myslel, že úplným vyčerpáním snad omdlí – ale jakmile se octla za oponou, honem se učesala a odebrala se domů ke skopové kotletě a sklenici černého ležáku, načež po skončené denní dřině ulehla k spánku a za chvíli už chrápala hlučně a pravidelně jako drvoštěp.

Bowse tedy pohoršoval nápad, že by jeho nadějná žačka měla zahodit své životní šance a věnovat ruku venkovskému panáčkovi. Prorokoval jí, že jak ji jen uvidí nějaký ředitel londýnského divadla, určitě dostane angažmá v Londýně a bude tam mít velký úspěch. Jenže někteří ředitelé londýnských divadel bohužel ji už viděli na jevišti. Hrála v Londýně před třemi roky a propadla, pro naprostou neschopnost. Pak se jí teprve ujal Bows a studoval s ní úlohu za úlohou. Co se nadřel, nakřičel a napitvořil, kolikrát opakoval věčně tytéž verše a co se jich ona po něm naodříkávala, s úplně nezdolnou trpělivostí, tupá jako dřevo. Věděla, že z ní udělá herečku, a nechávala ho, ať ji z ní udělá. Nebyla vděčná ani nevděčná ani nevlídná ani mrzutá. Byla prostě dřevo – a Pen byl do ní šíleně zamilovaný.

Poštovní koně od Claveringova znaku přijeli včas a odvezli společnost do divadla v Chatteris, kde Pen s potěšením zjistil, že se obecenstvo shromáždilo v dosti slušném počtu. Mladí pánové z Baymouthu měli lóži a pan Foker se svým přítelem panem Spavinem, oba skvěle ustrojení, v plné večerní parádě seděli vpředu. Pena srdečně pozdravili, dobře si prohlédli jeho společnost a schválili mu ji, protože malá Laura bylo hezké červenolící děvčátko se spoustou lesklých kaštanových lokýnek a paní Pendennisová v černých sametových šatech a s briliantovým křížem, jejž nosila při slavnostních příležitostech, vypadala neobyčejně hezky a vznešeně. Za nimi seděli pan Artur a způsobný Smirke s kučeravou světlou kšticí do čela a v sněhobílé vázance. Rděl se, že se octl v tom prostředí – ale byl tak šťastný, že tam je! On i paní Pendennisová si přinesli knížku s Hamletem, aby z ní mohli představení sledovat, jak to mají naši milí venkované ve zvyku, když se v parádě vypraví do divadla. Samuel – kočí, podkoní a zahradník u paní Pendennisové – seděl vzadu v přízemí, kde bylo vidět i sluhu Fokerova. Byli tam rozsazeni i poddůstojníci od dragounského pluku, jehož kapela s laskavým svolením plukovníka Swallowtaila jako obvykle zaujala místo v orchestru – a ten tělnatý, vynikající válečník s medailí za Waterloo i řada nižších důstojníků od jeho pluku se pěkně vyjímali v lóžích.

„Kdo je ten podivně vyhlížející člověk, Arture, co tě tamhle zdraví?“ zeptala se paní Pendennisová syna.

Pen se náramně začervenal. „To je kapitán Costigan, maminko,“ odpověděl, „důstojník ze španělské války.“ Byl to vskutku kapitán „v novém ohozu“, jak se vyjadřoval, a velkých bílých kožených rukavicích, z nichž jednou zamával na Pendennise a druhou si roztáhl na srdci přes knoflíky u kabátu. Víc toho Pen neřekl. Jak tedy měla paní Pendennisová vědět, že pan Costigan je otec slečny Fotheringayové?

Ten večer hrál Hamleta pan Hornbull z Londýna, neboť pan Bingley se skromně spokojil úlohou Horacia a hlavní síly si šetřil na Viléma v Černooké Zuzaně, druhé hře, která byla toho večera na programu.

První hrou se nemusíme zabývat, leda bychom se zmínili, že Ofelii to krásně slušelo a hrála s podivuhodně divým patosem: smála se, plakala, divoce třeštila oči, máchala krásnýma bílýma pažema a v úplně okouzlujícím šílenství vrhala kolem sebe hrsti květů a úryvky popěvků. To byla příležitost pro její nádherné černé vlasy, aby se jí natřásaly na ramenou! Byla z ní úplně okouzlující mrtvola, jakou hned tak neviděl svět! A když se v jejím hrobě Hamlet rval s Laertem, pokukovala ze zákulisí náramně zvědavě po Penově lóži a společnosti, která s ním seděla.

Tam si získala jednomyslnou chválu. Paní Pendennisová byla u vytržení nad její krásou. Malá Laura byla tím kusem zmatena, i tím Duchem, i divadelní vložkou v té divadelní hře (při níž Hamlet ležel s hlavou v Ofeliině klíně a Pen měl sto chutí pana Hornbulla zaškrtit), ale pěla chválu na tu krásnou mladou herečku. Pen byl okouzlen dojmem, jaký udělala na jeho matku – dokonce i duchovního zachvátilo ohromné nadšení.

Když opona spadla nad seskupením povražděných osobností, které na konci Hamleta jsou tak náhle sprovozeny ze světa a jejichž skon chudinku Lauru nemálo udivil, ze všech stran hlediště se strhl ohromný pokřik a potlesk, i Smirke v prudkém rozrušení neohroženě plácal rukama a křičel „Výborně! Výborně!“ zrovna tak hlasitě jako dragounští důstojníci. Ty zachvátilo nesmírné vzrušení – ils s’agitaient sur leurs bancs – abychom si vypůjčili slovní obrat od svých sousedů. V provolávání „brava!“ vedl obtloustlý Swallowtail, který mával čákou – a poddůstojníci vzadu v přízemí ovšem statečně drželi krok se svými nadřízenými. Hledištěm burácelo „Výborně!“ a Pendennis řval ze všech nejhlučněji: „Fotheringayová! Fotheringayová!“ Pánové Spavin a Foker rovněž pochvalně pokřikovali z lóže. I paní Pendennisová začala máchat kapesníčkem a malá Laura poskakovala, smála se, tleskala a s obdivem vzhlížela k Penovi.

Uprostřed výbuchů nadšení Hornbull vyvedl beneficiantku před rampu – měla vlasy stále rozpuštěné na ramenou a byla tak krásná a rozzářená, že Pen byl u vytržení a jen stěží se ovládal. Nakláněl se nad matčinou židlí a křičel, hulákal a mával kloboukem. Jen tak tak že se zdržel, aby Heleně nevyzradil své tajemství a neřekl: „Vidíš? To je ta žena! Viď, že je nedostižná? A povídám ti, že ji miluji!“ Ale zamaskoval své city ohromným řevem a provoláváním slávy.

Pokud jde o slečnu Fotheringayovou a její chování, odkazujeme čtenáře na jednu z předchozích stránek, kde se o tom něco dozví. Počínala si přesně tak. Vysílala kolem dokola do hlediště vděčné pohledy, vzrušením se chvěla a div neklesala nad svým oblíbeným propadlištěm. Chytala květiny (Foker jí hodil obrovskou kytici, dokonce i Smirke se plaše rozmáchl růží a hrozně se začervenal, když spadla vzadu do přízemí) – chytala květiny a tiskla si je na rozbušené srdce – atd., atd. – zkrátka odkazujeme čtenáře na str… Chudák Pen viděl, jak se jí na prsou třpytí zlatý medailónek, který koupil od pana Nathana v Hlavní ulici za poslední šilink z vlastní kapsy a libru ve zlatě vypůjčenou od Smirka.

Následovala Černooká Zuzana, kterýžto nasládlý kus naše jemnocitné přátele nesmírně okouzlil a dojal a v němž to Zuzaně v režné kytlici a s růžovou stužkou na čapce zrovna tak krásně slušelo jako Ofelii. Bingley jako Vilém byl skvělý, Goll v admirálovi vypadal jako reliéf na ostří přídě křižníku a Garbetts v kapitánu Boldweatherovi – zlosynovi, který si umíní, že černookou Zuzanu unese, a mávaje širákem s kohoutím peřím, praví: „Děj se co děj, on bude její zkáza!“ – všichni hráli své úlohy jako obvykle velmi talentovaně, a tak všichni naši přátelé upřímně litovali, když opona spadla a ten pěkný a dojemný kus skončil.

Kdyby byl Pen cestou domů býval v kočáře s matkou sám, byl by jí ten večer pověděl všechno – ale seděl na kozlíku a při měsíčku kouřil doutník po boku Smirka, který se zase hřál vlněným nákrčníkem. Když ujeli k domovu několik mil, přehnal se mimo rozšafné poštovní koně od Claveringova znaku tandem páně Fokerův s rozsvícenými světly a pan Spavin pozdravil kočár paní Pendennisové tím, že v náramně umných variacích zatroubil na trubku Rule Britannia.

Dva dny po vylíčeném povyražení se stalo, že děkan v Chatteris hostil na večeři v děkanství vybraný kroužek svých přátel duchovních. Je velice pravděpodobné, že pili kromobyčejně dobré portské víno a při dezertu pomlouvali biskupa, ale do takových věcí nám teď nic není. Mezi děkanovými hosty byl i náš známý dr. Portman z Claveringu, takto muž dvorný – a když ze svého místa u mahagonového stolu uviděl děkanovu choť, jak se s růžovým slunečníkem nad svou krásnou hlavou prochází po zahradě a její děti skotačí kolem ní, vyšel skleněnými dveřmi na trávník před jídelnou a ostatní pány v bílých nákrčnících nechal, ať si drbou biskupa. Doktor přistoupil k paní děkanové, nabídl jí rámě a chodili pak spolu sem tam po starobylém sametovém trávníku, který byl pro pány děkany od nepamětných dob pěstován kosením a žnutím – procházeli se tam zvolna, klidně a pohodlně, jak se lidé v pokročilejším věku a v dobré náladě po dobré večeři procházívají v pokojném, nazlátlém letním podvečeru, kdy slunce právě zapadlo za ohromnými věžemi katedrály a srpeček měsíce na obloze září co chvíli jasněji a jasněji.

Nu, a na konci děkanské zahrady (jak jsme se už zmínili) je dům paní Creedové, kde okna pokoje v prvním patře byla otevřená, aby tam mohl lahodný letní vzduch. V tom pokoji spolu seděli šestadvacetiletá slečna s očima náramně ostražitýma a osmnáctiletý nešťastník, úplně zaslepený láskou – a jelikož jsme ty dva před chvílí viděli pohromadě v témž pokoji, čtenář v nich bez nesnází pozná pana Artura Pendennise a slečnu Costiganovou.

Chudák chlapec do toho skočil střemhlav. Rozechvělý vášnivým vzrušením, se srdcem prudce tlukoucím a rozbušeným, s bezděčně vytrysklými slzami a hlasem přiškrceným dojetím vyhrkl nebohý Pen ta slova, která už nemohl potlačit, a s veškerou svou nahromaděnou láskou a s horoucím obdivem se zralé krasavici vrhl k nohám. Je snad první, kdo něco takového udělal? Což nikdo před ním ani po něm nedal v sázku celý poklad svého života, tak jako divoch svou zem a všechno, co má, za doušek ohnivé vody bělochů nebo pár skleněných korálků?

„Ví o tom vaše matka, Arture?“ zeptala se rozšafně slečna Fotheringayová. Vášnivě uchopil její ruku a tisíckrát ji zlíbal. Neodtáhla ji. „Jestlipak to stará paní ví?“ pomyslila si slečna Costiganová. „Nu, snad to ví,“ a vzpomněla si v té chvíli na hezký briliantový kříž a řekla si: „Ten se jistě v rodině dědí.“

„Uklidněte se, drahý Arture,“ řekla pak nahlas tím melodickým hlubokým hlasem a líbezně, vážně se na něho usmála. Pak mu vymaněnou rukou lehce shrnula vlasy z rozpáleného čela. Byl štěstím tak uchvácen a zmaten, že ze sebe téměř nemohl vypravit slovo. Nakonec řekl, sotva popadaje dechu: „Matka vás viděla a nesmírně se vám obdivuje. Brzy si vás i zamiluje – kdo by se tomu ubránil? Zamiluje si vás, protože já vás miluji.“

„Věru se mi to zdá,“ podotkla slečna Costiganová – snad jí ho bylo i trochu líto.

Jak to, zdá? Tu ovšem Pen spustil delší nesouvislou řeč, jenže my své city umíme dokonale ovládat, a tak nemáme právo ho vyslechnout. Ať si jen nebohý hoch mrští své naivní srdce k nohám té ženě – buďme k němu shovívaví. Zajisté je nejlíp milovat rozumně, ale milovat pošetile je lepší než vůbec nebýt schopen se zamilovat. Někteří z nás to nedovedou – a ještě jsou na tu neschopnost pyšní.

Po skončeném proslovu Pen u vytržení znovu zlíbal tu vladařskou ruku – a právě asi v téže chvíli (kdy paní děkanová s doktorem Portmanem byli zabráni do rozhovoru) mladý pán Ridley Roset zatahal matku zezadu za širokánskou sukni a řekl:

„Heleď, mamá! Vidíš, támhle –,“ a pokynul nevinnou hlavičkou. Byla to vskutku podívaná, jaká se pánům děkanům z jejich zahrady hned tak nenaskytne – a o jaké se v kanonických knihách nedočtou. Chudák Pen se v nábožné úctě skláněl nad růžovými prstíky své kouzelné krasavice, která ten hold přijímala docela klidně a dobromyslně. Mladý pán Ridley se zlomyslným úsměvem pohlédl na sestřičku, slečinka Roza se podívala na bratra a v úžasu otevřela ústa. Paní děkanové obličej bezvýrazně ztuhl, a co doktor Portman? Když spatřil ten výjev a uviděl svého nejoblíbenějšího, milovaného žáka Pena, zlostí a údivem oněměl.

V téže chvíli i paní Hallerová zahlédla společnost v zahradě – škubla sebou a zasmála se. „V děkanské zahradě jistě někdo je,“ řekla a dokonale klidně poodešla od okna, kdežto Pen od něho odskočil s obličejem jako řeřavé uhlí. Když si zas troufl podívat se ven, společnost ze zahrady zatím vešla do domu. Srpek měsíce už jasně zářil na nebesích, hvězdičky se třpytily, zvon na katedrále odbíjel devátou a hosté pana děkana (všichni až na jednoho, který si dal přivést koně a dávno už odjel domů) si v salónku paní děkanové pochutnávali na čaji a máslových koláčcích – tu teprve se Pen rozloučil se slečnou Costiganovou.

Jel domů a dorazil tam včas. Chystal se vklouznout do postele, poněvadž byl, chudák, náramně zmožený a rozrušený, nervy měl napjaté, div z toho nezešílel – ale starý lokaj Jan mu s velice zlověstnou tváří přišel vyřídit vzkaz od matky, že s ním musí dole mluvit.

Nato si Pen znovu uvázal nákrčník a šel dolů do salónu. Neseděla tam jen jeho matka, ale byl tam i její přítel, důstojný pán dr. Portman. Ve světle lampy se Helena zdála v obličeji velice bledá – doktor měl naopak obličej zardělý a třásl se zlostí a rozčilením.

Pen ihned viděl, že je zle a že ho někdo přistihl při činu. Pomyslil si: „Tak, a co teď?“

„Kde jsi byl, Arture?“ otázala se Helena rozechvělým hlasem.

„Jak můžete té – té vzácné dámě a křesťanskému duchovnímu pohledět do tváře, Arture?“ spustil doktor, bez ohledu na Helenin bledý, prosebný obličej. „Kde byl? Tam, kde by se syn takové matky měl stydět být! Protože vaše matka je anděl, Arture, anděl! Jak se opovažujete přijít do jejího domu tak pošpiněný a dělat tu neposkvrněnou bytost tak nešťastnou pomyšlením na to, co jste spáchal!“

„A co, prosím?“ na to Pen.

„Jen nezapírejte, Arture!“ zařval doktor. „Neprohřešujte se navíc ještě lhaním! Viděl jsem vás na vlastní oči! Viděl jsem vás z děkanské zahrady! Viděl jsem, jak líbáte ruku té ďábelské, našminkované –“

„Tak dost!“ rozkřikl se Pen a udeřil pěstí do stolu, až se lampa zatřásla a zamžikala. „Jsem ještě hodně mladý, ale pamatujte, prosím, že jsem gentleman – nestrpím, abyste tu dámu přede mnou tupil.“

„Dámu, prosím!“ řekl doktor posměšně. „Dámu – a tak říkáte té – té – té ženské v přítomnosti své matky?“

„V přítomnosti kohokoli,“ odsekl Pen. „Zaslouží si to před každým. Je zrovna tak čistá jako kterákoli dáma. A není jen krásná, je také hodná. Kdyby ji urážel kdokoli jiný než vy, pověděl bych mu své mínění, ale jako můj nejstarší přítel máte patrně tu výsadu, že smíte brát v pochybnost mou čest.“

„Ne, ne, přestaň, Pene! Přestaň, drahoušku!“ vykřikla Helena v návalu radosti. „Já jsem vám říkala, doktore, já jsem vám říkala, že není – že není takový, jak si myslíte!“ A ta něžná bytost, celá rozechvělá, přistoupila k Penovi a vrhla se mu kolem krku.

Pen měl pocit, že dovede mužně a směle čelit všem doktorům, co jich je na světě. Byl rád, že konečně došlo k vysvětlení. „Viděla jsi, jak je krásná,“ řekl matce s chlácholivým a rytířským gestem, jako Hamlet ve scéně s Gertrudou. „A věř mi, drahá maminko, je také hodná. Až ji poznáš, řekneš to sama. Je ze všech žen kromě tebe ta nejupřímnější, nejlaskavější a nejhodnější. Co na tom, že je u divadla? – Vždyť svou prací živí otce.“

„Starého ožralu a ničemu,“ zabručel doktor, ale Pen ho neslyšel nebo nedbal.

„Kdybys mohla vidět tak jako já, jaký vede spořádaný život, jak je veskrz čistá a zbožná, pak bys – pak bys tak jako já – ano, tak jako já –,“ (se vzteklým pohledem na doktora), „musela opovrhovat každým, kdo ji pomlouvá a opovažuje se jí ubližovat. Její otec je bývalý důstojník a vyznamenal se ve Španělsku. Byl přítelem Jeho královské Výsosti vévody z Kentu a důvěrně se zná s vévodou z Wellingtonu a některými nejvyššími důstojníky naší armády. Myslí, že se u lorda Hilla seznámil se strýčkem Arturem. Pochází z jedné z nejstarších a nejváženějších irských rodin, která se úplně vyrovná naší. Costiganové kdysi vládli v Irsku jako – jako králové.“

„Pane na nebi!“ vykřikl doktor – věru nevěděl, má-li vybuchnout zlostí, nebo smíchy. „Snad nechcete říci, že se s ní hodláte oženit?“

Pen se zatvářil co nejvznešeněji. „Nu, a co jiného, doktore Portmane – co jiného myslíte, že bych měl v úmyslu?“

Když Pen takto vítězně zmařil doktorův útok a svým náhlým výpadem mu vyrazil zbraň z ruky, Portman už jen zasípěl: „Paní Pendennisová, prosím vás, zavolejte pana majora!“

„Majora? Ale s největší radostí!“ řekl Artur, princ Pendennis a velkovévoda z Dubí, s ohromně vznešeným mávnutím ruky. A výsledkem rozmluvy byly ty dva dopisy, které se octly v Londýně na stole, u něhož major Pendennis snídal na počátku tohoto naprosto věrohodného vylíčení osudů prince Artura.

KAPITOLA VII
Na scéně se objeví major

Náš známý, major Artur Pendennis, přijel do Dubí včas po bezútěšné noci v poštovním dostavníku, kde ho tělnatý spolucestující, neuvěřitelně naditý v zimních pláštích, zatlačil do kouta a neslušným chrápáním mu nedal usnout, kde nějaká vdova naproti nejen znemožnila přístup čerstvému vzduchu tím, že zavřela všechna okna ve voze, ale zamořila jeho vnitřek výpary jamajského rumu s vodou, jejž ustavičně usrkávala z láhve v pompadúře – a sotva na chviličku usnul, vřeštění trubky před mýtní závorou nebo vrtění mohutného souseda, který se na něho tlačil víc a víc, nebo dovádění vdoviných nožek na jeho citlivých prstech u nohou ihned nebohého majora zburcovalo, a vzápětí si uvědomil hrůzné skutečnosti života – života, který teď už je ten tam, stal se nemožný a trvá pouze v tklivých vzpomínkách. Osm mil za hodinu, po celých dvacet až pětadvacet hodin v dusném poštovním dostavníku, na tvrdé lavici, se sklonem ke dně, při ustavičném střídání vozků, nabručených, protože jim člověk nedal dost spropitného, a se spolucestující, která má zálibu v alkoholickém nápoji – kdo si za těch veselých starých časů tohohle neužil? Jak mohli v takovém nepohodlí lidé vůbec cestovat? A přece si jezdili. Minula noc, minulo dopoledne a major, v obličeji žlutý, se strništěm na bradě, se schlíplou parukou a silnými revmatickými bolestmi v různých končetinách, celý polámaný vystoupil u malé vjezdní brány v Dubí, kde ho uctivě přivítala žena vrátného a zahradníka, která pak s ještě větší úctou uvítala jeho sluhu Morgana.

Helena očekávaného hosta už vyhlížela a uviděla ho z okna svého pokoje. Ale nešla ho hned uvítat. Věděla, že major to nemá rád, když ho někdo spatří tak znenadání, že se potřebuje trochu upravit, než o to stojí se ukázat. Pen jako malý kluk zle upadl v nemilost, když jednou odnesl z majorova toaletního stolku malé kožené pouzdro, jak musíme přiznat s umělým chrupem, jejž major v drncavém poštovním dostavníku přirozeně snímal z čelistí a bez něhož se nerad dával vidět. Jeho sluha Morgan dělal s jeho parukami ohromné tajnosti: kadeřil je spiklenecky a potají je nosil pánovi do pokoje – bez vlasů by se major nebyl ukázal před žádným členem rodiny ani před známými. Odebral se tedy do svého pokoje, kde napravil tyto své nedostatky – neustále přitom vzdychal a úpěl a funěl a proklínal Morgana, jak to takoví staří světáci dělávají, když jim revma celou noc nedalo spát a čeká je svízelná povinnost. Když konečně měl pás utažený, vlasy nakadeřené a všechno na sobě upravené, sešel dolů do obývacího pokoje s vážnou a důstojnou tváří, jak se sluší na člověka, který se pohybuje jak v obchodních kruzích, tak i ve vznešené společnosti.

Pen tam však nebyl, jen Helena s malou Laurou, která jí seděla u nohou a šila. Té major vždy podal nanejvýš ukazováček – stejně i tentokrát, ale teprve když se uctivě pozdravil se švagrovou. Laura ten prst vzala do roztřesené ručky a zas ho pustila – načež utekla z pokoje. Major Pendennis ji tam nechtěl zdržovat, dokonce ji vůbec nechtěl mít v domě – měl své osobní důvody, proč tam její přítomnost neschvaloval – zmíníme se o nich možná při nějaké příští příležitosti. Laura tedy zmizela, chodila kolem domu a hledala Pena, jehož za chvíli nalezla v ovocném sadě, kde se procházel sem tam po cestičce ve vážném rozhovoru s panem Smirkem. Byli do něho tak zabráni, že Pen neslyšel, jak na něho Laura volá vysokým hláskem, až teprve když ho Smirke zatahal za rukáv a upozornil na ni.

Přiběhla a vzala Pena za ruku. „Pojď domů, Pene,“ řekla, „někdo přijel – strýček Artur!“

„Tak – opravdu?“ zeptal se Pen a Laura cítila, jak jí ručku pevně stiskl. Neobyčejně lítě se ohlédl na Smirka, jako by říkal: Však já se s ním vypořádám, se všemi se vypořádám! Pan Smirke jako obyčejně pozdvihl oči k nebi a mírně si povzdechl.

„Běž napřed, Lauro,“ řekl Pen a zatvářil se zpola přísně, zpola komicky. „Běž napřed a pověz, že hned za strýčkem přijdu.“ Ale smál se, aby zastřel velikou úzkost, a uvnitř sbíral veškerou svou odvahu, aby vydržel těžkou zkoušku, o níž věděl, že ho čeká.

V posledních dvou dnech po tom, kdy objevem doktora Portmana všecko na Pena prasklo, udělal si Pen ze Smirka důvěrníka a každičkou z těch osmačtyřiceti hodin, jež strávil v jeho společnosti, nedělal nic jiného, než že svému preceptorovi povídal o slečně Fotheringayové – slečně Emily Fotheringayové – Emily, atd. Smirkovi vůbec nepůsobilo nesnáze všechny ty řeči poslouchat, vždyť byl sám zamilovaný. Náramně mu na tom záleželo, aby si Pena získal, a byl vskutku též uchvácen tělesnými půvaby té bohyně – nikdy předtím nebyl na divadelním představení a jakživ ještě nespatřil žádnou, která by se jí podobala. Penova ohnivá výřečnost, vřelá výmluvnost a jeho poetické výrazy a obrazy, jeho mužné srdce, dobré, horoucí a plné naděje, jež nechtělo vidět žádné vady u osoby, kterou miloval, a žádné svízele v jejich situaci, které by nedovedl zdolat – to vše pana Smirka málem přesvědčilo, že uspořádání navrhované Penem je docela proveditelné a rozumné – že by bylo náramně dobré, kdyby se Emily přestěhovala do Dubí, kapitán Costigan se na doživotí zařídil ve žlutém pokoji a Pen se v osmnácti letech oženil.

V těch dvou dnech se Penovi dokonce téměř podařilo přemluvit i matku – všechny její námitky jednu po druhé vyvrátil rozhořčeným rozumováním, které často bývá úplně nesmyslné. Téměř ji přiměl k souhlasu a přesvědčil, že je-li mu to manželství souzeno v nebi, nedá se nic dělat – že je-li ta mladá žena opravdu hodná, nemůže si matka nic lepšího přát. A tak se příjezdu strýce a poručníka vlastně spíš obávala, neboť tušila, že ten bude na Penovo manželství hledět docela jiným způsobem – nikoli naivním, romantickým, dobromyslným a úplně pošetilým, jakým vdova obvykle pohlížela na otázky podobného druhu. Helena Pendennisová byla žena vychovaná na venkově a knize života, jak ona jí rozuměla, dávala docela jiný výklad, než jaký z ní vyčtou lidé z velkých měst. Ráda myslila (s tklivým potěšením, jaké určitým ženám působí představa sebeobětování) na den, kdy všechno odevzdá Penovi a on si přivede domů ženu, které ona postoupí klíče i nejlepší ložnici, a opustí trpělivě své místo v čele stolu, jen když syna uvidí šťastného. Co jiného si v životě přála než vidět ho spokojeného? Jistě ani císařovna by jím nepohrdla – byla by to pro ni pocta stát se paní Pendennisovou – a kdyby si místo královny Vasti vyvolil prostou děvečku Esteru, i pak by obětavá matka byla s volbou Jeho Lordstva spokojena. Ať by byla jakkoli bezvýznamná či chudá ta osoba, jíž se má dostat takové úžasné cti, paní Pendennisová byla ochotna sklonit se před ní, vřele ji přivítat a postoupit jí své prvenství. Ale herečka – zralá žena, která se dávno přestala rdít, leda jen šminkami, před dychtivými pohledy tisícerých očí – velmi pravděpodobně osoba nevzdělaná a nevychovaná, která jistě žije v lehké společnosti a jistě slyšela všelijaké pochybné řeči – ach, bylo to kruté, že taková by měla být ta vyvolená a že paní domu by měla ustoupit své místo takové milostnici!

Všechny tyto pochybnosti přednesla vdova Penovi za ty dva dny, jež musely nutně uplynout do strýcova příjezdu, ale on jim čelil s blaženou otevřeností a lehkomyslností, jakými se v jeho věku honosí takový mladý pán, a matčiny námitky s blaženým klidem bral na lehkou váhu. Slečna Costiganová je přece vzor ctnosti a jemnocitu! Je útlocitná jako nejostýchavější panna, je čistá jako neposkvrněný sníh, má nejjemnější způsoby, nejčarovnější důvtip a nadání, nejpůvabnější vytříbenost a nejsprávnější postřeh ve všech otázkách vkusu, má nejpodivuhodnější povahu a oddaně miluje svého otce, hodného starého pána ze vznešené rodiny, jejíž majetek propadl, ale on sám se kdysi pohyboval v nejlepší evropské společnosti. Pen přece má dost času, může si dovolit čekat bůhvíjak dlouho – dokud mu nebude jednadvacet. Ale má pocit (a tu Penova tvář přibrala hrůzně a drásavě tragický výraz), že pojal jedinou vášnivou lásku ve svém životě a jenom SMRT jí může udělat konec.

Helena mu se smutným úsměvem a pokývnutím hlavy řekla, že takové vášně lidé přežijí, a pokud jde o dlouhé zásnuby mezi velice mladými muži a staršími ženami, zná ona z příkladu ve vlastní rodině – a tím příkladem byl nebohý Lauřin otec – jak bývají osudné.

Pen byl však odhodlán, že v případě zklamání je mu souzena smrt, a tak radši než to – totiž radši než mu vzít naději – matka by se byla uvolila k jakékoli oběti nebo osobní útrapě, byla by padla na kolena a zlíbala nohy budoucí snaše, ať by to byla třeba Hotentotka.

Ten mladý trapič věděl, jakou má nad matkou moc, a tak ji využíval, ač měl s matkou soucit. Za dva dny ji přiměl takřka ke kapitulaci – choval se k ní velice laskavě a blahosklonně; jeden večer strávil v Chatteris s krásnou tvůrkyní křehkých koláčů, před níž se chvástal svým vlivem na matku – druhý až do noci skládal náramně plamenné a duchaplné básně na svou bohyni, v nichž sliboval jako Montrose, že ji proslaví svým mečem a zvěční svým perem, že ji bude milovat tak, jak nikdo od stvoření ženy nikdy žádnou smrtelnici nezbožňoval.

Té noci, dlouho po půlnoci, přikradla se bdělá Helena ke dveřím synova pokoje, uviděla světlo, které skulinou ve dveřích proudilo do temné chodby, a slyšela Pena, jak se v posteli zmítá a převrací a mumlá si nějaké verše. Chvíli počkala venku a úzkostlivě naslouchala. Když syn jako nemluvně míval horečku nebo v raném dětství stonal, ta dobrá duše často byla v noci takhle na stráži. Za chvíli velmi potichu stiskla kliku a vešla tak opatrně, že ji Pen v první chvíli ani nezpozoroval. Byl obličejem od ní odvrácen. Na psacím stole měl rozházené papíry a jiné rozložené na posteli. Okusoval tužku a vymýšlel rýmy a všelijaké hlouposti o vášnivých citech. Byl Hamlet a skákal do Ofeliina hrobu, byl Cizinec a bral do náručí paní Hallerovou, tu krásnou paní Hallerovou s havraními lokýnkami rozpuštěnými na ramenou. Zoufalství a Byron, Thomas Moore a veškeré lásky andělů, Waller a Herrick, Béranger a všechny milostné básně, jaké kdy přečetl – to všecko se vařilo a kolotalo v mladíkově mozku, a matka ho přistihla, právě když křeče jeho zuřivé obrazotvornosti vyvrcholily.

„Arture,“ ozval se matčin tichý, stříbrný hlas – a on sebou škubl a obrátil se k ní. Popadl několik papírů a strčil je pod polštář.

„Proč nespíš, miláčku?“ řekla s líbezným něžným úsměvem, posadila se na postel a vzala ho za horkou ruku.

Pen na ni chvíli divě vytřeštil oči. „Nemohl jsem spát,“ odpověděl, „já – já jsem – já jsem psal.“ Nato ji chytil oběma rukama kolem krku a zvolal: „Maminko! Já ji miluji! Já ji miluji!“ – Co mohla ta dobrá duše dělat než ho chlácholit a litovat? Ta hodná bytost se přičinila ze všech sil a myslila přitom s něžným údivem, jak je to zvláštní, že včera v té posteli ležel ještě jako děcko a ona přicházela ráno o prázdninách pomodlit se nad ním, než se probudí.

Byly to bezpochyby velkolepé básně, ač jim slečna Fotheringayová nerozuměla, ale starý Cos zamrkal, znalecky si přitiskl prst na nos a řekl: „Milly, schovej si je s těma ostatníma. Básně Poldoodyho nebyly proti tomudle nic.“ A tak si Milly ten rukopis zamkla.

Když se tedy major ustrojil, aby se mohl ukázat, a předstoupil před paní Pendennisovou, zjistil během desetiminutové rozmluvy, že nebohou vdovu trápí nejen myšlenka na sňatek, jejž má Pen v úmyslu, ale že ji vlastně ještě víc trápí tušení, jak je hoch kvůli tomu nešťastný a že by mezi ním a strýcem mohlo v té věci třeba dojít k prudké hádce. Prosila majora Pendennise, aby byl na Artura velice mírný: „Je nesmírně hrdý a nestrpí nevlídné slovo. Doktor Portman byl na něho onehdy večer dost hrubý – a musím uznat, že to bylo nespravedlivé – můj nejdražší hoch má tak vysoké ponětí o cti, jak si matka může přát – ale Pen mu odpověděl tak, že mě to úplně vyděsilo – náramně rozhořčeně. Pamatuj, že už je to muž, a buď velice – velice opatrný,“ řekla vdova a krásnou štíhlou rukou pohladila majora po rukávě.

Vzal tu ruku do své, dvorně ji políbil a zadíval se Heleně do vylekané tváře s údivem a posměchem, jejž však zdvořile nedal najevo. „Bon Dieu! Kluk už tu ženskou zřejmě umluvil,“ pomyslil si zkušený zprostředkovatel, „a ona mu dovolí to manželství, tak jako by mu dala hračku, jen aby mladý pán přestal brečet! Škoda, že nemáme něco takového jako lettres de cachet – a nějakou Bastilu pro rozmazlené synáčky!“ Major se pohyboval v nejlepší společnosti, a tak se mu dá odpustit, že smýšlel jako nějaký pan hrabě. Políbil vdově ostýchavou ručku, stiskl ji pevně, položil ji na stůl a přitiskl na ni svou dlaň, usmál se a zadíval se vdově do obličeje.

„Jen se přiznej,“ řekl, „že už uvažuješ o tom, jak bys to srovnala se svým svědomím, kdybys ho nechala, aby prosadil svou.“

Zarděla se a dojalo ji to, jak už s ženskými bývá. „Myslím jen na to, jak je nešťastný – a já také, když si představím –“

„Že mu máš bránit nebo že ho máš nechat, ať si udělá, co chce?“ otázal se a s tajným uspokojením si v duchu dodal: „Vem mě ďas, ale to se nestane!“

„Když si představím, jakou pojal pošetilou a ukrutně nešťastnou náklonnost,“ odpověděla vdova, „která může skončit jen bolestně, ať už z toho bude, co chce.“

„Rozhodně z toho nesmí být svatba, drahá švagrová,“ prohlásil major. „Nemůžeme dopustit, aby se Pendennis, hlava našeho rodu, oženil s potulnou komediantkou od šmíry. Kdepak, my se nepřiženíme do jarmareční boudy, má milá.“

„Jestli se s ní bude muset najednou rozejít, nevím, jaké by to mohlo mít následky,“ namítla vdova. „Znám Artura, jak je horkokrevný, jakých prudkých citů je schopný, jak intenzivně prožívá každou radost a každé zklamání, a strachuji se, má-li dojít k tomuhle. Věř mi, věř, nesmí se na něho moc zhurta.“

„Má milá, já nepochybuji, že si Artur zatroleně vytrpí, než se přenese přes tohle malé zklamání,“ řekl major a zatvářil se nesmírně soucitně. „Ale myslíš, že je jediný, kdo takhle zkusil?“

„Ovšemže ne,“ odpověděla Helena s očima sklopenýma. Myslila na svůj vlastní případ – v té chvíli jí bylo znovu sedmnáct a byla hrozně nešťastná.

„I mě potkalo v mládí zklamání,“ přiznal se jí švagr šeptem. „Dívka s patnácti tisíci liber, neteř hraběte – nejdokonalejší stvoření – třetina jejího jmění by byla stačila k mému okamžitému povýšení, ve třiceti letech bych už byl býval podplukovníkem – ale nemělo to být. Byl jsem poručík a neměl jsem ani vindru – její rodiče se do toho vložili – a tak jsem se nalodil do Indie, kde jsem měl čest být tajemníkem lorda Bucklyho, když tam byl vrchním velitelem – jenže bez ní. A co se stalo? Vrátili jsme si navzájem dopisy i darované svitky ustřižených vlasů,“ (tu si major vjel prsty do paruky), „vytrpěli jsme si svoje – ale dostali jsme se z toho. Je teď chotí jednoho baroneta a má třináct dospělých dětí – zevnějškem se, pravda, změnila, ale její dcery mi ji připomínají, jaká bývala, a třetí z nich má být začátkem příštího týdne představena u dvora.“

Helena neodpověděla. Stále myslila na staré časy. I kdybychom se snad dožili stovky, vzpomínka na určité chvíle z našeho raného života nás vždycky přenese zpátky do mladých let, a Helena se patrně nějakou takovou vzpomínkou obírala.

„A podívej se na mého vlastního bratra, miláčku,“ pokračoval major dvorně. „Jak víš, potkalo i jeho malé zklamání, když zahájil svou – svou dráhu v lékařském oboru – naskytla se mu tehdy výhodná příležitost. Slečna Ballsová – pamatuji si ještě její jméno, byla to dcera lékaře – její otec měl velkou lékařskou praxi – a bratr by ji už byl málem dostal. Ale nastaly potíže – následovala všelijaká zklamání a – a já jsem přesvědčen, že těch zklamání jistě nelitoval, vždyť byl za ně odškodněn touhle ručkou,“ dodal major a znovu Heleně dvorně stiskl prsty.

„Tahle manželství lidí tak různého společenského postavení a věku,“ řekla Helena, „jsou smutná věc. Poznala jsem, jaké spousty neštěstí mohou způsobit. – Lauřin otec, můj bratranec, s kterým – jsem vyrostla – je třeba jeden takový příklad,“ dodala tiše.

„Hrozný nerozum,“ prohlásil honem major. „Neznám nic trapnějšího, než když si člověk vezme ženu vyššího věku, než je sám, nebo v nižším společenském postavení. Jen si představ – vzít si ženu z nízkých vrstev a mít v domě plno jejích zpropadených příbuzných, všelijaké sebranky a holoty! Představ si mít tchyni, která ani nedovede spisovně mluvit a každou chvíli má na jazyku šmarjá! Jak ji máš uvést do společnosti? Má milá paní Pendennisová, nechci nikoho jmenovat, ale i v nejlepší londýnské společnosti jsem poznal muže, kteří zakoušeli nejkrutější muka – poznal jsem, jak se jim lidi začali vyhýbat a jak je úplně zatratili, protože jejich žena měla tak sprosté příbuzenstvo. Víš, co udělala loni lady Snappertonová na svém déjeuner dansant po plese umělců? Řekla lordu Brounckerovi, že může přivést své dcery nebo aby s nimi poslal nějakou slušnou gardedámu, ale lady Brounckerová že se u ní nesmí ukázat – její otec měl drogerii nebo tak něco, ale jak o ní řekl Tom Wagg, nebylo jí to stejně nic platné, poněvadž komu není shůry dáno, ani v apatyce nekoupí. Můj bože, kdyby se s ní byl včas rozešel, co by byla bývala taková nepatrná bolest proti doživotním mukám nerovného manželství a ustavičného styku se sprostým příbuzenstvem!“

„Ba věru!“ přisvědčila Helena, ač jí bylo skoro do smíchu, ale ovládla se, protože si vzpomněla, jak měl její zesnulý manžel majora Pendennise a jeho historky z velkého světa v ohromné vážnosti.

„A tahle nešťastná ženská je aspoň o deset let starší než ten pošetilec a darebák, náš Artur! Má drahá, víš, jak to v takových případech dopadá? Když jsme tu spolu sami, mohu ti říci, že i v nejvyšších společenských kruzích z toho nemůže vzejít nic než trampoty, samé trampoty. Jen se podívej, když do salónu vejde lord Clodworthy se svou chotí – propána, vždyť vypadá, jako by byla jeho matka! A jak to dopadá mezi lordem a lady Willowbankovými, o kterých celý svět ví, že se vzali z ohromné lásky? Už dvakrát ji uřízl, když se věšela ze žárlivosti na tu tanečnici, mademoiselle de Sainte Cunegonde – a pamatuj na moje slova, jednoho dne ji už neuřízne včas, ví bůh! Ne, má milá, ty nežiješ ve společnosti, ale já ano – jsi sentimentální romantička (víš dobře, že jsi – ženy s takovýma krásnýma velkýma očima vždycky jsou) – tuhle záležitost musíš přenechat mně zkušenému. Vzít si tuhle ženskou! V osmnácti se oženit s třicetiletou herečkou – dej pokoj! To bych byl radši, kdyby si vybral nějakou kuchařku!“

„Já vím, co zla natropí takové ukvapené zásnuby,“ povzdychla si Helena. Jelikož tuto narážku při vylíčené rozmluvě vyslovila nejméně třikrát a pomyšlení na dlouhé zásnuby a nerovné sňatky ji zřejmě tolik skličuje, musíme zde uvést jednu okolnost, jež některým čtenářům vysvětlí, nač jsou možná už zvědaví – totiž: kdo je ta malá Laura, která se zde už několikrát objevila. Ale bude snad líp, když tyto věci objasníme ve zvláštní kapitole.

KAPITOLA VIII
Pen zatím musí počkat za dveřmi a čtenář se dozví, kdo je ta malá Laura

Byl jednou jeden mladý pán z cambridžské univerzity, který přijel na hlavní prázdniny do městečka, kde žila mladá Helena Thistlewoodová se svou matkou, vdovou po poručíkovi zabitém u Kodaně. Tento mladík, důstojný pán Francis Bell, byl synovec paní Thistlewoodové, a tím pádem bratranec slečny Heleny. Bylo tedy docela v pořádku, že se ubytoval u své tety, žijící ve velmi stísněných poměrech, a strávil u ní hlavní prázdniny jako preceptor tří čtyř žáků, kteří s ním přijeli do městečka. Pan Bell byl členem kolejního sboru a na univerzitě proslul jako učený muž a schopný preceptor.

Obě jeho příbuzné brzy vytušily, že důstojný pán je zasnouben a čeká jen, až dostane placené místo, aby se mohl oženit. Jeho nastávající byla také dcera duchovního, který v dřívějších dobách býval soukromým preceptorem Bellovým a jmenoval se Coacher. Panu Bellovi, takto náramně vznětlivému, nebylo ještě ani osmnáct, když se přímo v zahradě pana Coachera vrhl k nohám slečně Martě Coacherové, jíž tam pomáhal trhat hrachové lusky. A v záhonech hrachu se na kolenou před ní zavázal, že ji bude milovat na věky.

Slečna Coacherová byla o mnoho let starší než náš mladík a srdce měla už rozdrásané mnohonásobným dřívějším zklamáním, pokud šlo o vdavky – aspoň tři žáci jejího otce si už zahrávali s jejími mladistvými city. Lékárník v městečku ji také mrzce nechal na holičkách. Důstojník od dragounů, s nímž tolikrát, tolikrát tančila v blažených dobách sezóny v Bathu, kde pobývala s babičkou stiženou dnou, jednoho dne vesele popustil koni uzdu a nenávratně odcválal. Může se někdo divit, že uštvané srdce Marty Coacherové, tolikrát zraněné šípy nevděku, toužilo už někde spočinout? Nabídnutí sňatku od nejapného, ale dvorného a hodného mladíka vyslechla náramně vlídně a dobromyslně a po jeho proslovu řekla: „Jejej, Belle, vždyť jste moc mladý, abyste myslel na takovéhle věci“, ale dala mu na srozuměnou, že se jeho návrhem bude ve svém panenském srdci zabývat. Nemohla pana Bella poslat za svou mamá, jelikož pan Coacher byl vdovec, zahloubaný v knihách, proto se samozřejmě nemohl ujmout vlády nad něčím tak úžasně křehkým jako dívčí srdce, a tak si slečna Marta musela s ním poradit sama.

Ustřižená kadeř jejích vlasů, svázaná kouskem modré stužky, zpravila šťastného Bella o tom, na čem se naše vestálka usnesla. Už třikrát předtím si ušmikla kaštanovou lokýnku a věnovala ji. Obdarovaní se zpronevěřili, ale vlasy zase narostly, a tak když Marta ten důkaz lásky odevzdávala naivnímu chlapci, byla věru oprávněna prohlásit, že muži jsou zrádci.

Ale nápadník číslo šest byl výjimkou mezi dřívějšími vášnivými uchazeči – Francis Bell byl opravdu věrný ctitel. Když nadešel čas, aby se vrátil na univerzitu, a bylo tedy nutno zpravit pana Coachera o dohodě, jež byla uzavřena, ten se náramně podivil: „Pánbůh s námi, já jsem neměl ani potuchy, co se tu děje!“ Bylo to vskutku velice pravděpodobné, vždyť se už třikrát nechal podobně napálit. A tak se Francis vrátil na univerzitu s pevným odhodláním dobýt si tam vyznamenání, aby je mohl složit k nohám milované Martě.

Naděje na tu trofej ho přiměla, že úžasně dřel. Semestr co semestr přicházely zprávy o vyznamenáních, jež získal. Knihy, jež dostával odměnou za své písemné práce, posílal starému Coacherovi a stříbrný pohár za deklamaci poslal slečně Martě. Přesně ve stanovené lhůtě už byl mezi nejlepšími absolventy univerzity a členem kolejního sboru. Po celý čas svých studií udržoval písemný styk se slečnou Coacherovou, jejímuž vlivu, a snad i právem, přičítal úspěchy, kterých dobyl.

Jenže v době, kdy důstojnému pánu Francisi Bellovi, magistru filozofie, členu kolejního sboru a kolejnímu preceptorovi, bylo šestadvacet let, měla jich slečna Coacherová na krku už čtyřiatřicet, což nijak neprospělo jejím půvabům, způsobům a její letoře od toho slunného dne v jarním období života, kdy ji Bell přistihl v zahradě, jak trhá lusky. Jakmile si dobyl vyznamenání, povolil trochu v horlivých studiích, i jeho zaujetí a záliba možná ochladly. Ze slečny Marty vyprchala slunečná pohoda, jež ji obestírala mezi záhony hrachu, a chudák Bell si najednou uvědomil, že se zasnoubil – což sám potvrdil tisícerými dopisy – s hrubou, stárnoucí ženou ošklivé povahy, ošklivého zjevu a ošklivých způsobů.

Právě následkem jedné z mnohých hádek (v nichž se vždy zaskvěla Martina výmluvnost, a proto si v nich Marta často libovala) odmítl Francis přijet se svými žáky do vesnice, kde měl pan Coacher faru a kde Bell obvykle trávil léto, a dostal nápad, že pojede na prázdniny k tetě, kterou neviděl už léta – od té doby, co byla Helena malá a on ji bral na kolena. Jel tam tedy a ubytoval se u nich. Z Heleny se zatím stala krásná mladá žena. Bratranec a sestřenice spolu trávili skoro čtyři měsíce, od června do října. Procházeli se spolu za letních večerů, byli spolu hned od časného rána. Když stará paní večer při svíčkách podřimovala, četli spolu z téže knihy. Co Helenka věděla, tomu se naučila od Franka. Zpívala mu, rozdávala se mu z celého nevinného srdce. Znala jeho osud – copak s tím dělal tajnosti? Copak jí neukázal obrázek té ženy, s kterou se zasnoubil, a s uzarděním i její dopisy – tvrdé, žárlivé a kruté? Míjel den za dnem, jeden šťastnější a kratší než druhý, v čím dál tím větším láskyplném, důvěrném a lítostivém sblížení. Konečně nadešlo říjnové ráno, kdy se Francis vrátil na univerzitu a nebohá dívka poznala, že její srdce odešlo s ním.

I Frank se z rozkošného letního snu probudil do hrůzné skutečnosti svých útrap. Zuby i rukama vztekle lomcoval řetězem, jímž byl svázán. Zuřivě se snažil jej přervat a osvobodit se. Má se přiznat? – Dát své úspory ženě, k níž je připoután, a poprosit, aby mu dala volnost? – Ještě je čas – uvažoval. Možná, že to potrvá léta, než dostane nějakou prebendu. Bratranec a sestřenice si psali smutná, zamilovaná psaníčka – a tvrdá, žárlivá, nedočkavá snoubenka si trpce naříkala, a právem, že se Francisův tón v jeho dopisech změnil.

Nakonec všechno vyvrcholilo tím, že se přišlo na jeho novou lásku. Francis se k ní přiznal, ani se ji nesnažil zapírat – vyčetl Martě její prudkou povahu a zlostnou panovačnost, ale hlavně to, že se k němu společensky ani věkem nehodí.

Odpověděla, že nedodrží-li svůj slib, sebere ona jeho dopisy a půjde s nimi před kdejaký soud v království – ty dopisy, v kterých ji desettisíckrát ujišťoval o své lásce – že ho veřejně zostudí jako věrolomného zrádce a pak se zabije.

Frank měl ještě jednu rozmluvu s Helenou, jejíž matka byla tehdy už mrtvá, a dívka žila u staré lady Pontypoolové jako společnice – ještě jednu rozmluvu, při níž se rozhodlo, že Frank má splnit svou povinnost: to jest dodržet slib, to jest splatit lichvářsky vymáhaný dluh, to jest udělat dva hodné lidi nešťastné. Ti dva usoudili, že tohle je jejich povinností, a pak se rozešli.

Prebenda přišla až moc brzy, ale přesto byl Frank Bell už prošedivělý a znavený, když ji dostal. Po jeho svatbě mu Helena napsala dopis, který začínal „Milý bratranče“ a končil „vždy věrně Tvá“. Poslala mu zpátky jeho dopisy a kadeř jeho vlasů – ale jen malý kousek. Ještě při rozhovoru s majorem ji měla v sekretáři.

Bell prožil na faře tři čtyři roky, načež se uprázdnilo místo kaplana na ostrově Coventry, Frank o ně tajně zažádal, dostal je a pak to teprve oznámil ženě. Byla proti tomu, tak jako proti všemu. Prohlásil roztrpčeně, že ji tam beztak nechce – a tak s ním jela. V té době byl tam guvernérem Crawley a v pozdějších letech se s ním Bell důvěrně spřátelil. Po letech, kdy už byl dlouho ženatý, a pět let poté, co se dověděl, že Heleně se narodil kluk, narodila se mu na ostrově Coventry holčička.

Nebyla to dcera první paní Bellové, která zemřela na ostrovní horečku nedlouho po tom, co Helena Pendennisová a její manžel, jemuž se Helena se vším vyznala, napsali Bellovi, že se jim narodilo děťátko. „Tak já jsem byla stará, co?“ řekla první paní Bellová. „Já jsem byla stará a nemohla jsem se k ní společensky rovnat, co? Ale provdala jsem se za vás, pane Belle, a tak jste se nemohl oženit s ní!“ A nato umřela. Bell se oženil s jednou dámou z kolonií, kterou vřele miloval. Ale nebylo mu souzeno štěstí v lásce – žena mu umřela při porodu a Bell šel brzy za ní: napřed poslal holčičku domů k Heleně Pendennisové a jejímu manželovi a na rozloučenou je prosil, aby se jí přátelsky ujali.

Maličká přijela z nedalekého Bristolu do Dubí ve smutku a v doprovodu své chůvy, ženy vojáka, s kterou se loučila hořce plačíc. Ale Helena o ni pečovala mateřsky, a tak jí slzy žalu brzy oschly.

Na krku měla medailónek s vlasy, které – před tak dávnými lety! – dala Helena nebohému Francisovi, zatím už mrtvému a pochovanému. Zbylo po něm jen to dítě, a on jí je odkázal jako dědictví, jež ta dobrá duše něžně opatrovala. Jak psal v dopise před smrtí, jmenovala se holčička Helena Laura. Jan Pendennis svěřenku sice přijal, ale vždycky na sirotu dost žárlil – zasmušile nařídil, že se jí má říkat jménem, které má po své matce, a nikoli tím prvním, které jí dal otec. Z pana Pendennise měla strach až do poslední chvíle jeho života. A Helena, teprve když manžel zemřel, troufala si svobodně projevovat holčičce něžné city. A tak se Laura Bellová stala dcerou paní Pendennisové. Ani její manžel, ani jeho bratr major neměli Lauru moc v lásce. Prvnímu připomínala událost z ženina života, s níž byl nucen se smířit, ale na niž by byl mnohem raději zapomněl – a co se týče toho druhého, proč by ji byl měl mít rád? S rodinou Pendennisů nebyla vůbec spřízněná, ani s žádnou šlechtou v království, a měla všeho všudy pár tisíc liber vlastního jmění.

A nyní nechť vejde pan Pen, který celou tuhle dobu čekal za dveřmi.

S nervy napjatými se tam venku připravoval na to setkání a vešel odhodlán čelit obávanému strýci. Umínil si, že to bude ostré střetnutí, a rozhodl se zachovat při něm odvahu a důstojnost, hodnou proslulé rodiny, jejímž byl představitelem. Proto prudce otevřel dveře a vstoupil s náramně přísnou a bojovnou tváří, obrněný tak říkajíc od hlavy až k patě, se založeným kopím a vlajícím chocholem, a pohlédl na protivníka, jako by ho vyzýval: „Můžeš začít, jsem připraven!“

Když ho starý světák viděl, jak si počíná, dovedl se jen stěží zdržet úsměvu nad tou komicky pompézní naivností. Major si zatím také vyzkoušel půdu pod nohama, a poněvadž zjistil, že vdova se už napůl nechala získat na nepřátelskou stranu, a chytře vytušil, že hrozby a tragické výstrahy nebudou vůbec účinkovat na hocha odhodlaného umíněně vytrvat a brát to všechno hrozně vážně, zanechal major ihned autoritativního tónu a s nejdobromyslnějším přirozeným úsměvem na světě podal Penovi obě ruce, vesele mu stiskl plihé prsty a řekl: „No tak, Pene, pověz nám, chlapče, jak to s tebou je!“

Helenu ohromně potěšilo, že je major tak šlechetný a dobrosrdečný. Chudáka Pena to naopak úplně zaskočilo a zklamalo – vybičoval si nervy pro tragickou srážku a měl pocit, že jeho divadelní nástup vypadl úplně nazmar a směšně. Z uražené ješitnosti a z rozpaků zrudl a zamžikal. Bylo mu skoro do pláče. „Já – já – já jsem se dověděl teprve před chvílí, že jste přijel,“ vykoktal. „V Lon – Londýně je asi tlačenice, že?“

Pen stěží polykal slzy a major se naopak vší silou přemáhal, aby se nedal do smíchu. Otočil se a vrhl komický pohled na paní Pendennisovou, která rovněž měla pocit, že ten výstup působí směšně a přitom sentimentálně. A jelikož neměla co říci, přistoupila k Penovi a políbila ho – a poněvadž si hoch pomyslil, jak něžně ho miluje a jak mírně se podvolila jeho přání, je docela možné, že roztál i on.

„To jsou dva blázni!“ pomyslil si starý poručník. „Kdybych nebyl přijel, byla by v plné parádě jela na návštěvu k rodině té slečny a byla by jí ještě dala požehnání!“

„No tak, no tak,“ řekl, stále s úsměvem, „jen co nejmíň citových projevů, prosím – a ty, Pene, nám pověz, jak se věci mají, kamaráde.“

Pen ihned zase zaujal dřívější tragickou a hrdinskou pózu. „Věci se mají tak, strýčku, jak jsem vám už psal. Seznámil jsem se s překrásnou a přectnostnou dámou ze vznešené rodiny, ačkoli teď žije ve stísněných poměrech. Nalezl jsem ženu, o níž vím, že představuje mé životní štěstí, jsem přesvědčen, že nikdy, nikdy nebudu mít ani pomyšlení na žádnou jinou. Jsem si vědom rozdílu v našem stáří a jiných nesnází, které nám jsou v cestě. Ale má náklonnost je opravdová, a proto jsem přesvědčen, že je všechny dovedu zdolat – že to dovedeme oba. A ona dala souhlas, že spojí svůj osud s mým, že přijme mé srdce a všechno, co mi patří.“

„A kolik to je, kamaráde?“ zeptal se major. „Odkázal ti někdo nějaké peníze? Podle toho, co vím, nepatří ti na celém světě ani šilink.“

„Vždyť víš, že mu patří všechno, co mám!“ namítla paní Pendennisová.

„Proboha, švagrová, drž jazyk za zuby!“ měl chuť okřiknout ji poručník, ale ovládl zlost, nikoli bez vnitřního boje. „To se ví, to se ví,“ řekl. „Obětovala bys pro něho všechno. To přece ví každý. Je to tedy tvé jmění, které Pen té mladé dámě nabízí a které si patrně chce přisvojit v osmnácti letech.“

„Já vím, že mi maminka dá všechno,“ podotkl Pen dost rozpačitě.

„Ano, milý kamaráde, ale všechno má nějaký háček. Když tvá matka vede váš dům, je přece jasné, že by si měla sama vybrat společnost, s kterou tu chce žít. Jestli jí chceš zašantročit střechu nad hlavou a převést si její účet v bance na sebe, aby z toho měla užitek slečna – jak se k čertu jmenuje – slečna Costiganová – nemyslíš, že by ses měl o tom aspoň poradit s mou švagrovou jako s hlavní postiženou v téhle transakci? Vidíš, že s tebou mluvím bez nejmenšího náznaku zlosti nebo autority, kterou z moci zákona a z vůle tvého otce mám jako tvůj poručník vykonávat ještě tři roky – ale jako muž znalý světa s mužem. A tak se tě ptám: protože si můžeš se svou matkou dělat, co chceš, myslíš, že ti to dává právo, abys takhle jednal? Jsi přece na ní závislý, a nebylo by tedy bývalo šlechetnější a zdvořilejší požádat ji aspoň o svolení, než tenhle krok podnikneš?“

Pen stál s hlavou sklopenou a začínal nejasně chápat, že ten skutek, na nějž byl pyšný jako na něco ohromně romantického, jako na ušlechtilý příklad nesobecké náklonnosti, je snad náramně sobecká a zbrklá pošetilost.

„Udělal jsem to v okamžiku rozvášnění,“ řekl zmateně. „Ani jsem nevěděl, co řeknu a udělám,“ (a v tomhle byl dokonale upřímný). „Ale už jsem to řekl a zůstanu při tom. Ne – nemůžu a ani nechci to odvolat. To radši umřu. A já – já nechci být mamince na přítěž,“ pokračoval. „Budu si sám na sebe vydělávat. Dám se k divadlu a budu hrát s ní. Ona – ona říká, že mi to půjde.“

„Ale bude tě za těchhle podmínek chtít?“ zarazil ho major. „Pamatuj, neříkám, že ta slečna Costiganová nepatří k nejméně vypočítavým ženám na světě – ale hleď – upřímně řečeno, nemyslíš, že tvé postavení mladého pána ze staré rodiny a s vyhlídkami na slušný majetek není jednou z těch příčin, proč jí je tvé dvoření vítané?“

„Už jsem řekl – radši umřu, než abych nedostál slibu, který jsem jí dal,“ prohlásil Pen celý zrudlý a se zaťatou pěstí.

„A kdo to na tobě žádá, drahý příteli?“ opáčil jeho poručník, který se nenechal vyvést z klidu. „Gentleman nesmí zrušit své slovo, samozřejmě, jestliže je dal svobodně. Ale můžeš přece počkat. Jsi také něčím povinován matce a něčím i své rodině – také něčím mně jako zástupci tvého otce.“

„Ó ovšem,“ řekl Pen s pocitem dost velké úlevy.

„Nu, a když jsi dal slovo jí, můžeš je dát i nám, Arture, nemyslíš?“

„Jaké?“ zeptal se Artur.

„Že neuzavřeš tajný sňatek, že nepojedeš do Skotska – víš?“

„To by přece znamenalo lhát. Pen své matce nikdy nelhal,“ řekla Helena.

Pen znovu svěsil hlavu a do očí mu vhrkly slzy hanby. Copak celý ten milostný román neznamenal, že lhal té milující a důvěřivé bytosti, která by se pro něho ochotně vzdala všeho? Podal strýci ruku.

„Ne, strýčku – tu je čestné slovo gentlemana,“ řekl. „Bez maminčina souhlasu se nikdy neožením!“ Na rozloučenou vrhl na Helenu rozzářený pohled, plný neochvějné důvěry a lásky, a odešel z obývacího pokoje do své pracovny.

„Je to anděl – anděl!“ zvolala matka celá u vytržení, jak bylo jejím zvykem.

„Vždyť je z dobré rodiny, má milá,“ řekl její švagr, „z obou stran z dobré rodiny.“ Majora výsledek jeho diplomatického zákroku nesmírně potěšil – natolik, že znovu políbil paní Pendennisové konečky prstů v rukavičce, zanechal úsečného, mužného a neoblomného tónu, jímž prve vedl rozhovor s mladíkem, a začal mluvit trochu protáhle, jako mluvil vždycky, když si dal hodně záležet, aby udělal pěkný dojem.

„Má drahá, jistě jsem udělal dobře, že jsem přijel,“ řekl tím nejdvornějším tónem, „a mohu si snad lichotit, že ten poslední výpad měl úspěch. Povím ti, jak jsem na to přišel. Před třemi roky si pro mne vzkázala má milá přítelkyně lady Ferrybridgeová ve stavu nejvyššího znepokojení o svého syna Gretnu, na jehož aféru se snad pamatuješ, a úpěnlivě mě prosila, abych využil veškerého svého vlivu na toho mladého pána, který zapředl milostný román s dcerou skotského duchovního slečnou MacToddyovou. Prosil jsem ho, hleděl jsem ho obměkčit mírnými prostředky. Jenže lord Ferrybridge zuřil a zkusil to s ním po zlém. Gretna vzdoroval, ale byl zticha, a rodiče si mysleli, že vyhráli. A víš, má drahá, jak to dopadlo? Ti dva mladí měli už tři měsíce po svatbě, než se lord Ferrybridge o tom něco dozvěděl. Proto jsem na našem mladém pánovi vymámil ten slib.“

„Artur by něco takového jakživ neudělal,“ namítla paní Pendennisová.

„Zatím to ještě neudělal – aspoň to je útěcha,“ odpověděl jí švagr.

Jako ostražitý a trpělivý muž, znalý světa, major Pendennis prozatím přestal na chudáka Pena dále naléhat, ale doufal, že čas to snad spraví a mladíkovi se možná zanedlouho otevřou oči – že snad brzy pozná, jakou provedl hloupost. Poněvadž se přesvědčil, jak je hoch citlivý na svou čest, využíval jeho smyslu pro čest velice obratně, hovořil o něm s mladíkem po večeři u vína, zdůrazňoval Penovi, jak je ve všem jednání nutno postupovat přímo a otevřeně, a prosebně ho žádal, aby se stýkal se svou zajímavou mladou přítelkyní (jak major dvorně nazýval slečnu Fotheringayovou) jen s vědomím, ne-li se souhlasem paní Pendennisové. „Musíš si přece uvědomit, Pene, že se vlastně zahazuješ,“ řekl major s nenucenou upřímností, která mohla jeho zájmům jen prospět a zároveň mu mladíka naklonit. „Tvá matka se možná smíří s tím sňatkem, tak jako by se smířila se vším jiným, co by sis přál, stačí, jen když po tom budeš dost dlouho vzdychat – ale nikdy s ním nebude spokojena, to mi věř. Vezmeš si slečnu rovnou z prken venkovského divadla – ano, tak to je – záleží ti na ní víc než na jedné z nejskvělejších žen v Anglii. A tvá matka se té volbě podvolí, ale nemůžeš se domnívat, že ji tím obšťastníš. Entre nous, často mi už napadlo, že švagrová pomýšlí na to, aby tě oženila se svou malou schovankou – s tou Florou či Laurou – či jak se vlastně jmenuje. A od samého začátku jsem si umínil, že se ze všech svých slabých sil přičiním tomu sňatku zabránit. Vždyť to dítě má jen dva tisíce liber, jak jsem vyrozuměl. Švagrové jenom s krajní šetrností a pečlivostí její prostředky stačí na slušné vedení domu a na to, abys vystupoval a nabyl vzdělání jako mladík z dobré rodiny. A nechci ti zapírat, že jsem ti přál mnohem lepší vyhlídky do budoucnosti. Při tvém rodinném původu, Pene – s tvým nadáním, které je jistě úctyhodné, a s pomocí přátel, jaké mám čest mít, byl bych ti mohl opatřit skvělé postavení – pozoruhodné pro mladíka s tak nesmírně skrovným jměním. A tak jsem doufal, že se aspoň dožiji toho, jak se snažíš našemu jménu znovu dobýt zaslouženou poctu. Jednu tu vyhlídku mi znemožnila tvá útlocitná matka, jinak by z tebe mohl být generál jako náš chrabrý předek, který bojoval u Ramillies a Malplaquetu. Měl jsem s tebou ještě jeden plán: můj skvělý a hodný přítel lord Bagwig, který je mi náramně nakloněn, jistě by si tě byl nechal přidělit na své vyslanectví v Pumprnáklu a byl bys to mohl v diplomatické službě dotáhnout hezky vysoko. Ale promiň, že se vracím k těmhle věcem – jak může člověk prospět osmnáctiletému mladému pánovi, když ten si umíní, že se ožení s třicetiletou dámou, kterou si našel v jarmareční boudě? – No dobrá, tak ne v jarmareční – v divadelní. Tamtu kariéru máš tedy znemožněnou. Vstup do státní služby máš uzavřený. Do společnosti také. Vidíš, kamaráde, jak sis to zpackal. Pravda, mohl bys udělat kariéru u soudu, kde jsou prý i zasloužilí pánové, kteří se oženili třeba s kuchařkou – ale v žádném jiném povolání. Nebo by ses mohl usadit tady – tady, mon Dieu! Navždycky!“ (Major truchlivě pokrčil rameny a s nevýslovnou něhou si vzpomněl na Pall Mall). „Tvá matka tady nastávající paní Pendennisovou jistě uvítá dokonale vlídně, ale lidé z dobré společnosti v hrabství tě nebudou navštěvovat – ani já, věř, nebudu o to stát, abych sem jezdil k tobě na návštěvu, protože jako člověk, který má co na srdci, to na jazyku, se ti přiznám, že mám radši společnost gentlemanů. Budeš se tady muset stýkat s venkovskými statkáři, kteří pijí grog, a budeš tu mít zlý život mladého manžela staré ženské, která, i nebude-li se hádat s tvou matkou, přinejmenším ji připraví o její postavení ve společnosti a strhne ji na svou pochybnou úroveň, na kterou nevyhnutelně klesneš i ty. Mně do toho nic není, můj milý – já se nezlobím. Mně tvůj pád neublíží – leda jen zmaří mé naděje, že jednou snad budu svědkem, jak má rodina znovu zaujme své patřičné místo ve společnosti. Zničíš jen svou matku a sebe. A mně je vás obou z duše líto. Podej mi víno – je to zbytek toho, které jsem poslal nebožtíku tvému otci, pamatuji, že jsem je koupil na dražbě majetku po lordu Levantovi. No – když ses už zasnoubil,“ dodal major a labužnicky se napil vína, „uděláš ovšem to, co se na čestného muže sluší, třeba ti byl tvůj slib sebeosudnější. Ale slib zase ty nám, hochu – to, oč jsem tě vlastně přijel poprosit – že nepodnikneš nic potají, že budeš pokračovat ve studiích a že budeš svou zajímavou přítelkyni navštěvovat v patřičných lhůtách. Píšeš jí hodně?“

Pen se zarděl a řekl: „Nu ano, psal jsem jí kolikrát.“

„Patrně ve verších, co? Nebo taky v próze? Já jsem si sám taky zafušoval do veršů. Vzpomínám si, že když jsem vstoupil do armády, psával jsem básně pro kamarády u pluku, a některé se mi dost povedly. Mluvil jsem se starým přítelem generálem Hobblerem o nějakých básničkách, které jsem mu naškrábal v roce 1806, když jsme spolu sloužili v Kapském Městě, a považ, pamatoval si je do posledního verše! Ten starý darebák je totiž nesčíslněkrát opsal a vyzkoušel je i na paní Hobblerové, považ – vyženil s ní šedesát tisíc liber! Ty jsi patrně taky zkoušel psát básně, co, Pene?“

Pen se znovu zarděl a řekl, že ovšem, že také napsal nějaké básně.

„A tvá krásná dáma ti odpovídá ve verších, nebo v próze?“ otázal se major a zadíval se na synovce s prapodivným výrazem, jako by říkal: „Můj ty Mojžíši se svými zelenými brýlemi! To je blázen, ten kluk!“

Pen se opětně zarděl. Psala mu, ale ne ve verších, přiznal se zamilovaný mladík a přitom si něžně přitiskl levou paži na náprsní kapsu, čehož si major povšiml, jak bylo jeho zvykem.

„Máš tam ty dopisy, jak vidím,“ řekl starý válečník, pokývl Penovi hlavou a ukázal si prstem na prsa (mužně vyklenutá krejčovskou vycpávkou). „Nezapírej. Dal bych za to dvě pence, kdybych se na ně mohl podívat.“

Pen kroutil v prstech stopkou jahody a začal: „Já – já –,“ ale nikdy tu větu nedokončil, protože se tvářil tak komicky a rozpačitě, že major už nedovedl zachovat vážnost a dostal takový záchvat smíchu, až se Pen nezdržel a za chvilku se také rozesmál – úplně se rozchechtal.

A tak přišli do salónu k paní Pendennisové v nejlepší náladě. Když je slyšela, jak se po cestě v hale smějí, měla z toho radost.

„Ty lstivý darebáku!“ řekl major, vesele poplácal Pena po rameni a šprýmovně ho šťouchl do náprsní kapsy. To se ví, ucítil, jak tam zachrastil papír. Mladík byl nadšením a vítěznou pýchou takřka bez sebe – co chcete: zamilovaný blázínek!

Přišli spolu na čaj v bujaré náladě. Major se choval nevýslovně dvorně. Jakživ nepil tak dobrý čaj a na takovém chlebě si člověk pochutná jen na venkově. Požádal paní Pendennisovou o jednu z jejích kouzelných písní. Potom přiměl Pena, aby něco zazpíval, a hochův krásný hlas ho nadchl a udivil. Synovec mu musel přinést desky se svými výkresy a on je pochválil jako práce, které u tak mladého hocha svědčí o pozoruhodném nadání. Lichotil mu, jakou má francouzskou výslovnost, zkrátka pochleboval tomu naivnímu mladíkovi tak obratně, jak ani nejzamilovanější ctitel snad nikdy nelichotil své zbožňované, a když nadešel čas jít spát, matka i syn se odebrali do svých pokojů úplně okouzleni hodným majorem.

Tam se Helena patrně vrhla na kolena, jako obvykle, a Pen si před spaním znovu přečetl ta psaníčka – jako by je už neznal zpaměti do posledního slova. Pravda, byla všeho všudy jen tři, takže naučit se jim nazpaměť nevyžadovalo žádné zvláštní úsilí.

V č. 1 slečna Fotheringayová panu Pendennisovi vyjadřuje vděčnost a otcovým i svým jménem ho prosí, aby přijal dík za překrásné dárky. Bude je vždycky pečlivě opatrovat a slečna F. ani kapitán C. nikdy nezapomenou na příjemný večer, jaký s ním strávili minulé úterý.

V č. 2 stálo: – Drahý pane, příští úterý navečer skromně pohostíme u nás na čaji malou tichou společnost přátel a já budu mít na sobě ten krásný šál, který jste mi poslal v doprovodu rozkošných veršů, jež mi budou vždycky, vždycky drahé. A mám Vám vyřídit od papá, že bude šťastný, když se v naší malé sváteční společnosti připojíte k „hodokvasu hlav a srdcí“, za což Vám bude upřímně vděčná i

Vaše

Emily Fotheringayová

Č. 3 byl trochu důvěrnější a svědčil o tom, že věci pokročily dost daleko. – Včera večer jste byl protivný, stálo v dopise. Proč jste nepřišel ke vchodu do zákulisí? Papá mě nemohl doprovázet, protože si poranil oko – měl nehodu, v neděli v noci upadl na schodech přes přehrnutý koberec. Viděla jsem, že jste se celý večer díval na slečnu Digglovou – byl jste tak okouzlen Lydií Languishovou, že jste se skoro ani nepodíval na Julii. Div jsem Bingleye neuškrtila, tolik jsem se zlobila. V pátek hraji Ellu Rosenbergovou – přijdete? Hraje také slečna Digglová.

Vaše

E. F.

Tyto tři dopisy Pen si četl znovu a znovu, ve dne v noci, a tiskl si je k srdci s horoucí rozkoší, k jaké ho ty krásné epištoly zajisté zmocňovaly. Nejméně tisíckrát vášnivě zlíbal ten pižmem navoněný atlasový papír, jejž mu posvětila ruka Emily Fotheringayové. To bylo všechno, co měl na oplátku za svou plamennou vášeň, za své sliby a přísahy, za své rýmy a metafory, za probdělé noci a nekonečné úvahy, za svou lásku, pošetilost a za své obavy. A on, chytráček, za tohle dal v zástavu všechno: podepsal svým jménem spoustu směnek, jimiž věřitelce upsal své srdce – zavázal se jí na celý život, a na oplátku nedostal ani vindru. Slečna Costiganová byla totiž mladá dáma, která se dovedla chovat a ovládat tak dokonale, že by ji jakživo nebylo ani napadlo, aby dala víc, a poklady svých citů si uchovávala do té doby, až je bude moci na někoho zákonitě převést v kostele.

Pen se však spokojil těmi důkazy náklonnosti, jichž se mu dostalo, mumlal si ty tři dopisy v rozkošném vytržení a ulehl k spánku nadšen hodným starým strýčkem z Londýna, který se časem samozřejmě podvolí jeho přáním – zkrátka ve stavu pošetilého uspokojení sebou samým a celým světem.

KAPITOLA IX
Major zahájí tažení

Kdo je obdařen požehnanou výsadou, že má přístup do nejvybranější společnosti, musí uznat, že major Pendennis byl člověk neobyčejně šlechetný a laskavý, když dovedl přinést takovou oběť. Opustil Londýn v květnu – své noviny a snídaně – odpolední obchůzky po klubech, důvěrné návštěvy u vznešených přítelkyň, projížďky na Rotten Row, večeře a své křeslo v opeře, chvatné odskoky do Fulhamu nebo Richmondu přes sobotu a neděli, příležitost pozdravit se na velkých londýnských recepcích s panem vévodou a s panem markýzem a nazítří číst své jméno v Morning Post – i menší sváteční večeře ve vybraném užším kroužku, soukromější a ještě příjemnější – toho všeho se vzdal a zavřel se v zapadlém venkovském hnízdě s prostoduchou švagrovou a naivním synovcem, protivným kaplanem a dvanáctiletou holčičkou.

Přinesl tu oběť, a byla tím větší, že jen málokomu byl znám její dosah. Z města za ním posílali poštu a on s povzdechem ukazoval Heleně ty pozvánky. Byla to podívaná krásná a tragická, jak jednu za druhou odmítal – alespoň pro ty, kdo měli pochopení (což se o Heleně nedá říci) pro melancholickou vznešenost takového sebezapření. Helena je neměla – jenom se usmívala, když major s úžasným patosem mluvil všeobecně o dvorním ceremoniálu. Ale mladý Pen hleděl s ohromnou úctou na jména odesílatelů na strýcových dopisech a majorovy historky ze vznešené společnosti poslouchal s neutuchajícím zájmem a porozuměním.

Pendennis starší měl v paměti bohatou zásobu takových zábavných příběhů a nikterak jimi neskrblil, protože Pen byl vděčný posluchač. Znal jméno a rodokmen každého, kdo byl v seznamu šlechty, i veškerého jeho příbuzenstva. „Milý hochu, s genealogickým studiem nikdy nemůžeš začít dost časně,“ ujišťoval ho přísně a truchlivě. „Udělal bys mi ohromnou radost, kdyby sis každý den četl v Debrettovi. Ani ne tak tu historickou část (mnohé ty rodokmeny totiž, mezi námi, jsou hodně vybájené a jen málokterá rodina může tak jasně dokázat svůj původ jako naše), ale hlavně tu, kde se dozvíš o rodinných aliancích a kdo je s kým příbuzný. Znal jsem člověka, který ztroskotal ve své kariéře jen proto, že se v těchhle veledůležitých věcech vůbec nevyznal. Považ, minulý měsíc na večeři u lorda Hobanoba se stalo, že mladík, kterého jsme mezi sebe přijali teprve nedávno, nějaký pan Suckling (myslím, že napsal nějakou knihu), začal lehkovážně kritizovat admirála Bowsera, protože zdrhl k vládní straně, a musím přiznat, že se o něm vyjadřoval náramně opovážlivě. A kdo myslíš, že seděl u stolu vedle toho pana Sucklinga a hned naproti němu? Považ – jen si považ! Vedle něho seděla lady Grampoundová, Bowserova dcera, a naproti němu seděl lord Grampound, Bowserův zeť. A ten zaslepený mladík si klidně tropí žerty z admirála a představuje si, že se jim celá společnost směje s ním! Dovedeš si představit, jak asi bylo lady Hobanobové – a co lady Hobanobové! – prostě všem dobře vychovaným lidem, když ten nešťastný vetřelec takhle vyložil karty na stůl! Ten už víckrát nebude večeřet v South Street – za to ti ručím!“

Takovými proslovy major častoval synovce, když na své každodenní povinné dvouhodinové procházce chodil sem tam po terase před domem nebo když spolu po večeři seděli při víně. Litoval, že sir Francis Clavering už nesídlí v zámku od té doby, co se oženil, takže se tam nerozvinul sousedský společenský život. Rmoutilo ho, že lord Eyrie není na svém venkovském sídle, takže tam nemůže s Penem zajet a představit ho Jeho Lordstvu. „Má dcery,“ povzdechl si major. „Kdož ví? Mohl by ses třeba oženit s lady Emilií nebo s lady Barbarou Trehawkovou – ale tohle všechno jsou už marné sny, chudáčku Pene – musíš si lehnout, jak sis ustlal.“

Tyhle věci Pen poslouchal s vážnou pozorností. Vytištěné nejsou tak zajímavé jako přednesené nahlas, ale majorovy historky o Jiřím Velikém, o vévodech z královského rodu, o státnících, krasavicích a vznešených dámách, které byly tehdy středem pozornosti, vzbuzovaly u Pena touhu a obdiv. Rozhovory s poručníkem, které chudinku paní Pendennisovou hrozně nudily a přiváděly do rozpaků, mladého Pena nikdy neomrzely.

Nedá se říci, že Penův nový rádce a přítel filozof s ním rozmlouval o věcech obzvláště povznášejících nebo že o zvolených námětech pojednával obzvláště povznášejícím způsobem. Ale ve svých mravních názorech, pokud jaké měl, byl důsledný. Nepřispívaly možná k tomu, aby si člověk zasloužil blaženství na onom světě, ale docela dobře mohly posloužit jeho zájmům tady na zemi. A pak – nesmí se zapomínat – major nikdy ani na okamžik nezapochyboval o tom, že jeho názory jsou ty jediné přijatelné a jeho počínání je ctnostné a úctyhodné. Zkrátka byl muž čestný a chodil po světě s otevřenýma očima, jak se vyjadřoval. Měl s naivním synovcem soustrast a chtěl i jemu otevřít oči.

Nikdo na příklad nechodil pravidelněji do kostela než ten starý mládenec, pokud byl na venkově. „V městě na tom tolik nezáleží, Pene,“ říkal, „protože tam chodí do kostela ženské, a tak tam muže nikdo nepostrádá. Ale když gentleman přijede sur ses terres, musí dávat příklad venkovským lidem – a kdybych měl jen trochu hudební sluch, dokonce bych snad i zpíval. Vévoda St. David, kterého mám čest znát, vždycky na venkově zpívá v rodinné kostelní lavici – a dej si říci, dělá to zatroleně dobrý dojem. A ty tady něco znamenáš. Dokud tu nebudou Claveringovi, jsi první osobnost ve farnosti – nebo skoro první. Kdybys dovedl využít svých trumfů, mohl bys zastupovat zdejší okres ve sněmovně. Nebožtík tvůj otec by se tam byl dostal, kdyby se toho byl dožil – a ty se tam také můžeš dostat. – Jenže to by ses nesměl oženit s dámou, třeba jakkoli roztomilou, s kterou by se okolní lidé nechtěli stýkat. – Jo, jo, tohle jsou žalostné věci! Mluvme o něčem jiném, kamaráde.“ Major Pendennis sice začal o něčem jiném, ale k tamtomu se vracel třeba dvacetkrát za den – a z jeho řečí pokaždé vyplývalo mravní naučení, že se Pen zahazuje. Naivnímu mladíkovi není zapotřebí velkého pochlebování a lichocení, aby uvěřil, že je skvělý chlapík.

Jak jsme už řekli, Pen docela rád poslouchal strýcovy řeči. Rozhovory s kapitánem Costiganem mu nebyly nikterak příjemné a představa, že ten starý ochmelka má být jeho tchánem, začínala ho děsit. Nemohl přece chtít, aby se jeho matka stýkala s tím neholeným člověkem, z kterého čiší punč. A pokud šlo o Emily – byl ve velkých rozpacích, když se ho nelítostný poručník začal na ni vyptávat. „Má vzdělání?“ Musel přiznat, že nemá. „Je chytrá?“ Nu, má docela slušnou průměrnou inteligenci, ale nedá se zrovna tvrdit, že je chytrá. „Tak mi ukaž nějaké její psaníčko.“ A Pen se přiznal, že má jen ta tři, o nichž jsme se už zmínili – a že to jsou jen bezvýznamná pozvání nebo odpovědi na jeho dopisy.

„Ta je opatrná, holečku,“ řekl jizlivě major. „Je taky starší než ty, kamaráde!“ Ale hned se začal náramně upřímně a pokorně omlouvat, dovolával se Penovy dobromyslnosti a prosil ho, aby odpustil milujícímu starému strýci, kterému leží na srdci jen rodinná čest – protože Pen mohl každou chvíli rozhořčeně vybuchnout, kdykoli se zapochybovalo o čestné povaze slečny Costiganové, a zapřísahal se, že nikdy nestrpí, aby ji někdo bral na lehkou váhu, a jakživ, jakživ se s ní nerozejde.

Tohle ustavičně opakoval nejen před strýcem a doma v rodinném kruhu, ale musíme přiznat, že i v Chatteris před slečnou Fotheringayovou a jejím rozmilým otcem, u nichž stále ještě trávil část volného času. Když se slečna Emily dověděla, že přijel Penův poručník, velice ji to polekalo a správně vytušila, že major přijel s nepřátelskými úmysly vůči ní. „Dříve či později se asi se mnou rozejdete, když teď přijel z Londýna váš vznešený příbuzný. On vás unese, pane Arture, a vy zapomenete na chudinku Emily!“

Jak by na ni mohl zapomenout! Před ní, před kolombínou slečnou Rouncyovou, její důvěrnou přítelkyní u divadla, i před kapitánem se Pen zapřísahal, že nebude mít nikdy ani pomyšlení na žádnou jinou ženu než na svou milovanou slečnu Fotheringayovou. Kapitán pozdvihl oči k svým končířům, které měl jako trofej pověšené na zdi pokoje, kde spolu s Penem občas šermovali, a zabručel, že by nikomu neradil, aby si zbrkle zahrával s city jeho milovaného dítěte, a nikdy by neuvěřil, že takový rytířský mladík jako Artur, k němuž se chová úplně otcovsky a jehož pokládá skoro za vlastního syna, mohl by se někdy provinit jednáním, které se příčí všem představám o lidskosti a cti.

Když domluvil, přistoupil k Penovi a objal ho. Rozbrečel se a osušil si oči velikou špinavou rukou, ale druhou paží pořád svíral Pena v objetí. Artura zamrazilo ošklivostí a vzpomněl si na strýce doma. Nastávající tchán vyhlížel nadmíru špinavě a ošuměle a whisky z něho čpěla ještě víc než obvykle. Jak má tohohle člověka svést dohromady se svou matkou? Zachvěl se hrůzou při pomyšlení, že už vlastně Costiganovi napsal (a přiložil libru ve zlatě, kterou si ten ctihodný pán potřeboval vypůjčit), jak se těší, až se bude jednoho dne moci podepsat jako jeho oddaný zeť Artur Pendennis.

Toho dne byl rád, když se konečně dostal z Chatteris – od důvěrné přítelkyně slečny Rouncyové, od toho starého ochlasty, svého nastávajícího tchána, ba i od božské Emily. „Ach, Emily, Emily,“ říkal si v duchu, když pelášil domů na hřbetě Rebeky, „ty ani netušíš, jakou oběť ti přináším! – A ke všemu jsi pořád tak chladná, tak opatrná, tak nedůvěřivá!“

Jak si jenom Pen vyjel do Chatteris, major vždycky uhodl, co tam Pen kutil. Major Pendennis, důsledně podle svého plánu, nedělal synovci potíže ani mu nebránil, ale už jaksi ten neustálý pocit, že ho strýc nespouští z očí, a zahanbující rozpaky provázející nevyhnutelné přiznání, jež na něm při večerním rozhovoru bude tím nejpřirozenějším a nejprostším způsobem jistě vymámeno, to obojí způsobilo, že Pen nejezdil vzdychat touhou u nohou své zbožňované už tak často, jak bývalo jeho zvykem před strýcovým příjezdem. Toho nebylo tak snadné oklamat – marně by si byl vymýšlel záminku, že ho Foker pozval na večeři nebo že má se Smirkem studovat řecké tragédie. A když se Pen ze své letmé návštěvy vrátil domů, měl pocit, že každý ví, kde byl, a předstupoval jako provinilec před matku a poručníka, kteří seděli v salóně s knihou nebo hráli piquet.

Když se jednou vydal půl míle pěšky za bránu k hostinci v Dubí, kde přepřehali poštovní koně, aby tam byl včas u dostavníku do Chatteris, všiml si, že ho jakýsi člověk na střeše zdraví – byl to strýcův sluha pan Morgan, kterého major poslal něco vyřídit a kterého dostavník sebral u brány, jak se Pen od něho dověděl. Morgan se vrátil do Dubí zpátečním dostavníkem, takže Pen měl potěšení strávit v jeho společnosti obě cesty, sem i tam. Doma se to zamlčelo. Mladík měl zdánlivě veškerou volnost, a přece měl nejasný pocit, jako by ho někdo hlídal a střežil, jako by ho někdo nespouštěl z očí, i když je u svojí Dulciney.

Penovo podezření nebylo vlastně tak docela neopodstatněné, neboť jeho poručník všemožně sháněl informace o mladíkovi a jeho zajímavé přítelkyni. Diskrétní a důmyslný pan Morgan, důvěrník a lokaj z Londýna, na jehož věrnost bylo spolehnutí, zajel už kolikrát do Chatteris a pátral po všelijakých zprávách, které se týkaly minulosti a současného způsobu života kapitána a jeho dcery. Opatrně vyslýchal číšníky, podomky a všechny pravidelné návštěvníky výčepu U Jiřího a vyzvěděl na nich i to málo, co jim o ctihodném kapitánovi bylo známo. Zřejmě ho tam neměli v obzvláštní úctě. Číšníci od něho nikdy neviděli ani floka a byli varováni, aby nebohému kapitánovi nenalili ani sklenku kořalky, kterou mu někdo nezaplatí. Potloukal se tam nešťastně po kavárně, tu a tam rozžvýkal párátko, podíval se do novin, a když ho někdo známý pozval na večeři, rád se k němu posadil.

Od důstojnických sluhů z kasáren se pan Morgan dověděl, že kapitán se tam opíjel tak často a tak ohavně, až mu plukovník Swallowtail zakázal přístup do důstojnické jídelny. Neúnavný Morgan potom navázal styk i s několika podružnějšími herci od divadla a při doutnících a punči z nich obratně leccos vytáhl: všichni se shodovali v tom, že Costigan je otrhaný, zadlužený chudák a pijan. Ale nikdo se neopovážil muknout proti slečně Fotheringayové a zkalit její pověst: její statečný otec prý při nejedné příležitosti zakročil proti lidem, kteří se opovážili chovat se k jeho dceři volně. Bez otce nikdy nechodí do divadla a ten pán i v největší opici ji bedlivě střeží. Nakonec pan Morgan z vlastní zkušenosti dodal, že se na ni šel podívat, jak hraje, že ho svou hrou ohromně uchvátila a že ji vůbec pokládá za skvělou ženskou.

Paní Creedová, která v kostele otvírala lavice, potvrdila tyto údaje doktoru Portmanovi, když ji osobně vyslýchal. Paní Creedová nemohla o své podnájemnici říci nic, co by jí škodilo. Nestýká se s nikým, až na jednu či dvě dámy od divadla. Kapitán opravdu bývá někdy opilý a neplatí jí vždycky činži pravidelně, ale když má peníze, tak to dělá, totiž dělá to vlastně slečna Fotheringayová. Když k nim ten mladý pán z Claveringu jezdil na hodiny šermu, bývali při tom ještě i jeden nebo dva mladí pánové z kasáren: sir Derby Oaks a jeho mladý přítel pan Foker, který vždycky jezdí v tandemu z Baymouthu. Ale při těch hodinách bývá slečna F. doma jen málokdy a obyčejně chodí dolů, do bytu k paní Creedové.

Doktor a major, kteří pak spolu měli poradu, vzdychali v duchu nad touto zprávou. Major Pendennis dal otevřeně najevo své zklamání, a jak jsem přesvědčen, ani duchovního to netěšilo, že se nemůže dopátrat nějaké skvrny na pověsti chudinky slečny Fotheringayové.

I zprávy paní Creedové o Penovi byly zoufale příznivé. „Když přijde,“ řekla paní Creedová, „slečna vždycky chce, abych byla přitom, nebo aspoň některé moje dítě. A vždycky mě prosí: Paní Creedová, buďte tak hodná a pod žádnou záminkou neodcházejte z pokoje, dokud je u nás ten mladý pán. Častokrát se mi zdálo, jako by byl radši, kdybych tam nebyla, chudáček. Začal k nám chodit v době, kdy mám službu v kostele, a to jsem pak samozřejmě doma nebyla. Ale když nebyl doma ani pan kapitán, slečna vždycky chtěla, aby přišel nahoru některý náš kluk, nebo měla u sebe starého pana Bowse, co se s ní učí úlohy, nebo některou ze slečen od divadla.“

Byla to všechno pravda: slečna Emily možná Pena všelijak povzbuzovala, než jí vyznal lásku, ale jakmile to učinil, počínala si nadále úžasně opatrně a její beznadějná nepřístupnost ho, chudáka, hrozně dopalovala.

Major vzal stav věcí s povzdechem na vědomí. „Kdyby to byl jen dočasný poměr,“ prohlásil ten výtečný muž, „člověk by to ještě snesl. Mladík se musí vydovádět a tak dále. Ale takovýhle počestný milostný román je zatrolená věc. Takhle to s hochy dopadá, když je vychovává ženská a nasadí jim do hlavy všelijaké zat – – – romantické nápady.“

„Dovolte, majore, ale vy mluvíte trochu přespříliš jako světák,“ namítl doktor. „Nelze Penovi přát nic lepšího než počestný milostný román s mladou dámou z jeho vlastních společenských sfér a s patřičným jměním – tuhle zaslepenou vášeň pokládám ovšem za velké neštěstí zrovna tak jako vy. Kdybych byl jeho poručníkem, nařídil bych mu, že toho musí nechat.“

„A to by ho zrovna přimělo, věřte mi, aby se s ní oženil hned zítra. Získali jsme na něm odklad, nic víc, a musíme ho využít co nejlíp.“

„Poslyšte, majore,“ řekl doktor na konci rozmluvy, kterou spolu vedli na tento námět, „já samozřejmě nechodím moc do divadla – ale což kdybychom se šli spolu na ni podívat?“

Major se dal do smíchu – byl v Dubí už čtrnáct dní a tohle mu kupodivu vůbec nenapadlo. „No, proč ne? Můj synovec se s ní zatím ještě neoženil, ale slečna Fotheringayová je herečka, a máme tedy jako kdokoli jiný z obecenstva právo jít se na ni podívat, když si to zaplatíme.“ A tak v den, kdy bylo domluveno, že Pen bude na večeři doma a stráví celý večer s matkou, zajeli si ti dva starší pánové v doktorově lehkém kočárku do Chatteris, a než spolu šli do divadla, povečeřeli jako dva veselí staří mládenci v hostinci U Jiřího.

V místnosti byli mimo ně jen dva hosté – důstojník od pluku, který byl posádkou v Chatteris, a mladý pán, o němž se doktor domníval, že ho už někde viděl. Pánové je tam nechali sedět u večeře a pospíšili si do divadla. Hrál se zase Hamlet. Shakespeare patřil k článkům víry udatného doktora Portmana, který si vždycky dal záležet, aby o tom alespoň jednou za rok veřejně vydal svědectví.

To představení jsme už vylíčili a řekli jsme, že ti, kdo slečnu Fotheringayovou viděli jednou v Ofelii, uviděli vždycky přesně totéž, ať přišli toho, či jiného večera. Oba starší páni sledovali její hru s kromobyčejným zájmem, protože oba myslili na to, jak se jí mladý Pen nechal okouzlit.

„Safra,“ procedil major mezi zuby, když se na ni díval, jak byla jako obvykle vyvolávána před oponu a dělala hlouboká pukrlátka velice skrovnému obecenstvu, „ten darebák nemá špatný vkus!“

Doktor jí tleskal hlučně a upřímně. „Na mou čest, je to moc dobrá herečka,“ prohlásil. „A musím říci, majore, že má ohromné tělesné půvaby.“

„Toho názoru je i ten mladý důstojník v proscéniové lóži,“ odpověděl major Pendennis a upozornil doktora Portmana na mladého dragouna z kavárny U Jiřího, který seděl ve zmíněné lóži a ohromně nadšeně tleskal. Major si pomyslel, že slečna se na toho mladého pána nějak náramně líbezně podívala, ale tohle dělají všechny – a sklapl své hezounké divadelní kukátko a strčil je do kapsy, jako by pro ten večer měl té podívané už dost. Ani doktor samozřejmě nehodlal zůstat i na druhý kus, a tak vstali a odešli z divadla. Doktor se zastavil pro paní Portmanovou, která byla na návštěvě na děkanství, a major šel zamyšlený pěšky do hostince U Jiřího, kde si předtím zamluvil pokoj.

KAPITOLA X
Tváří v tvář nepříteli

Major Pendennis se přiloudal k hotelu a ve vratech uviděl svého věrného komorníka pana Morgana, který tam na něho čekal. Když si jeho pán bral svíčku, aby si posvítil do pokoje, přistoupil k němu a řekl s navyklým mazaným a zároveň uctivým výrazem v obličeji: „Prosím nechtěl byste zajít do kavárny? Je tam jeden mladý pán, s kterým byste si snad rád promluvil.“

„Cože – pan Artur je tady?“ zeptal se major náramně dopáleně.

„To prosím ne, ale jeho velký přítel pan Foker. Je to prosím syn lady Agnes Fokerové. Od večeře už klímá v kavárně prosím a před chvílí si objednal kávu. Tak jsem si myslel, že byste si s ním možná rád pohovořil,“ řekl komorník a otevřel dveře do kavárny.

Major tam vešel, a vskutku – seděl tam pan Foker, samojediný host v místnosti. Původně chtěl také jít do divadla, ale po vydatném jídle ho zmohla ospalost, a tak natáhl nohy na lavici a místo dramatickým požitkům se oddal spánku. Major se rozmýšlel, jak má mladíka oslovit, ale nemusel se obtěžovat – Foker spustil sám.

„Chtěl byste se prosím podívat do večerníku?“ řekl ten vždycky sdílný a přívětivý mladý muž, vzal ze stolu Globe a podal jej příchozímu.

„Jste velice laskav,“ odpověděl major s úsměvem a vděčnou úklonou. „Jestli se nemýlím v rodinné podobě, mám potěšení mluvit s panem Henrym Fokerem, synem lady Agnes Fokerové. Mám štěstí, že mylady patří k mým známým – a vy v obličeji nezapřete Roshervillovy.“

„Jejej, prosím za prominutí,“ řekl pan Foker. „Já jsem myslel,“ chtěl už říci, „že jste nějaký obchodní cestující,“ ale včas se zarazil. „S kým mám prosím tu čest?“

„S příbuzným jednoho vašeho přítele a spolužáka – Artura Pendennise. Můj synovec mi o vás často vyprávěl s velkou úctou. Jsem major Pendennis, snad jste o mně už slyšel. Mohu si objednat sklenici sodovky u vašeho stolu? Míval jsem potěšení sedávat u stolu s vaším dědečkem.“

„Prokážete mi jen čest,“ řekl pan Foker velice zdvořile. „Tak vy jste tedy strýc Artura Pendennise, že?“

„A poručník,“ dodal major.

„Artur je správný hoch, takových je na světě málo,“ řekl pan Foker.

„Jsem rád, že o něm tak smýšlíte.“

„A taky chytrý – já jsem byl odjakživa hlupák, ale věřte, že to poznám, když je někdo chytrý – a chytré lidi mám rád.“

„Je vidět, že máte dobrý vkus, a přitom jste skromný,“ na to major. „Artur mi o vás už kolikrát povídal a říkal, že jste velice nadaný.“

„Z knih jsem se toho moc nenaučil,“ povzdechl si pan Foker a pokýval hlavou. „Nikdy mi to nešlo – zato Pendennis je pašák – polovičce našich kluků skládal básně. Tak vida, vy jste jeho poručník – ale doufám, že mi odpustíte, když vám povím, že jinak je – jak my tomu říkáme – trochu nekňuba,“ prohlásil ten upřímný mladík.

Major se rázem octl uprostřed nesmírně zajímavého a důvěrného rozhovoru. „V jakém smyslu nekňuba?“ zeptal se s úsměvem.

„No, víte,“ odpověděl Foker a zamrkal na majora – byl by zrovna tak bez okolků zamrkal třeba na vévodu z Wellingtonu –, „víte, Artur je nekňuba – když jde o ženské.“

„Nebyl by z nás první, milý pane Harry,“ podotkl major. „Už jsem o tom něco slyšel – ale povězte mi víc, buďte tak hodný.“

„Nu, vidíte – tohle je částečně má vina. Jednou jsme byli večer spolu v divadle a tam dostal takovou ránu, že z toho byl hned na hromadě. Hrála totiž slečna Fotheringayová – její pravé jméno je Costiganová – náramně krásná holka. A druhý den ráno jsem ho seznámil s generálem, jak říkáme jejímu otci – je to úplný pobuda – ale kolik dovede vypít whisky se sodou, pašák! A od té doby je u nich Artur pečený vařený. Zamiloval se do ní – a vsadil bych se, že jí udělal nabídnutí sňatku,“ dodal Foker a plácl rukou do stolu, až sklenice zařinčely.

„Cože? Tohle také víte?“ podivil se major.

„Jakpak bych to nevěděl! Vím toho ještě víc. Včera jsme o tom mluvili v důstojnické jídelně a dobírali jsme si Derbyho Oakse – až byl z toho jako pominutý. Znáte sira Derbyho Oakse? Večeřel tu se mnou, chtěli jsme jít do divadla – už si vzpomínám: stáli jsme spolu ve dveřích a kouřili jsme, zrovna když jste sem přišel na večeři.“

„Pamatuji jeho otce, sira Thomase Oakse, ještě než byl baronet, než vůbec dostal šlechtický titul. Tehdy bydlel na Cavendish Square a byl osobním lékařem královny Karoliny.“

„Mladý umí roztočit peníze, to vám můžu říct,“ podotkl pan Foker.

„A sir Derby Oaks,“ otázal se major náramně škodolibě a zvědavě, „je tedy také jeden soupirant?“

„Co, prosím?“ zeptal se pan Foker.

„Také jeden ctitel slečny Fotheringayové?“

„To si pište! Říkáme mu Pondělek, Středa a Pátek, a Penovi zase Úterek, Čtvrtek a Sobota. Ale pamatujte, nic ve zlém! Kdepak, kdepak! Na to je slečna F. náramně prozíravá, pane majore. Nahrává jednomu proti druhému. Má zkrátka dvě želízka v ohni.“

„Tak se mi zdá, že vy jste také celkem dost prozíravý, pane Fokere,“ řekl Pendennis a dal se do smíchu.

„Celkem ano, děkuji – a co vy?“ odpověděl Foker, který se nenechal vyvést z konceptu. „Nejsem snad dost chytrý, ale mám za ušima. Kamarádi říkají, že dovedu dost dobře uhádnout, kolik uhodilo. Mohu vám snad v tomhle nějak posloužit?“

„Na mou čest, tak se mi zdá, že mi můžete prokázat velkou službu,“ odpověděl major radostně. „Jste mladý, ale znáte svět, a s takovými má člověk rád co dělat. A jako takovému vám snad nepotřebuji říkat, že naše rodina není nikterak nadšena tím hloupým poměrem, který si Artur začal.“

„To docela rád věřím,“ řekl pan Foker. „Nežádoucí příbuzenstvo. Vypije se tam moc piva. Irská národnost nepřichází v úvahu. Takhle to patrně myslíte.“

Major odpověděl, že přesně tak, vyptával se nového známého dál na tu milou rodinku, do níž se synovec hodlá přiženit, a zanedlouho vytáhl z pravdomluvného svědka řadu podrobností o Costiganových.

Musíme o panu Fokerovi po právu prohlásit, že se o mravní stránce pana a slečny Costiganových vyjadřoval velice příznivě. „Víte, generál si náramně rád přihne, a kdybych si chtěl moc dobře pojistit peníze, určitě bych si je neschoval k němu – ale svou dceru si odjakživa ostražitě hlídá a on ani ona by nestrpěli nic, co se nesrovnává se ctí. O tom, jak se jí Pen dvoří, ví už celá ta divadelní společnost a já se to všecko dozvídám od jedné mladé dámy, která bývala její důvěrná přítelkyně – její rodiče mě někdy pozvou na přátelskou besedu při čaji. Slečna Rouncyová říká, že sir Derby Oaks obletuje slečnu Fotheringayovou už od té doby, co je tu jeho pluk posádkou, ale přišel mu do toho Pen a v poslední době ho vyhodil ze sedla – a baroneta to tak dopálilo, že by ji málem taky už požádal o ruku. Kéž by to udělal, aspoň by se ukázalo, na kterého z nich slečna Fotheringayová skočí.“

„Však jsem si to myslel,“ řekl major. „Způsobil jste mi ohromné potěšení, pane Fokere. Škoda, že jsem se s vámi neseznámil dřív.“

„Nerad se pletu do cizích věcí,“ odpověděl Foker. „Nemluvím, dokud se mě někdo neptá, ale pak, nejsou-li žádné námitky, mluvím náramně otevřeně. Slyšel jsem, že váš člověk už navázal styk s mým sluhou – zprvu jsem ani já nevěděl nic, ale potom se slečna Fotheringayová a slečna Rouncyová pohádaly o pštrosí péra, a tak mi slečna R. všecko řekla.“

„Slečna Rouncyová, jak jsem vyrozuměl, se s tou druhou zná důvěrně?“

„To bych řekl, že důvěrně! A je taky dvakrát tak chytrá jako Fotheringayová, literárně vzdělaná a tak dále, kdežto slečna Fotheringayová umí sotva tak číst.“

„Psát dovede,“ podotkl major, protože si vzpomněl na Penovu náprsní kapsu.

Foker se uštěpačně zasmál: „He, he! Vždyť jí psaníčka píše Rouncyová! Všechna do posledního, a od té doby, co se pohádaly, neví si s tím Fotheringayová rady. Rouncyová má náramně pěkný rukopis, kdežto ona hrozně škrábe a dělá pravopisné chyby, když při tom není Bows. Slečna Rouncyová si v poslední době od všeho pořizuje opisy – má opravdu překrásné písmo, věřte!“

„Vy to zajisté dobře víte,“ řekl major šibalsky a pan Foker na něho znovu zamrkal.

„Dal bych za to moc, kdybych mohl dostat ukázku jejího rukopisu,“ pokračoval major Pendennis. „Snad byste mi mohl nějakou opatřit?“

„To by byla náramná špatnost,“ odpověděl Foker. „Slečna Fotheringayová vlastně nemá ani tak ošklivý rukopis, ale přemluvila slečnu Rouncyovou, aby jí napsala to první psaníčko, a tak jí musela psát i ostatní. Ale pamatujte na moje slova – dokud se ty dvě spolu zase neudobří, žádná psaníčka nebudou.“

„Doufám, že se neusmíří nikdy,“ řekl major velice upřímně. „Jako muž znalý světa jistě chápete, milý příteli, jak je ten krok, který můj synovec hodlá podniknout, osudný pro jeho budoucí životní dráhu a jak se musíme všichni vynasnažit, abychom mu pomohli zbavit se toho hloupého závazku.“

„Dolehlo to na něho ohromně,“ připustil pan Foker. „Četl jsem jeho verše, Rouncyová si je opsala. A když jsem si je přečetl, tak jsem si řekl: To se mně nestane, abych psal na ženskou básně – dám si pozor!“

„Zbláznil se do ní, tak jako se to před ním stalo už nejednomu. Ale jak mu máme otevřít oči, aby tu pošetilost prokoukl, a jak ho z ní vyléčit? Jsem přesvědčen, že uděláte všechno, seč jste, abyste nám pomohl ušlechtilého mladíka vyprostit ze spárů takových dvou intrikánů, jako jsou ten otec a dcera, jak se mi zdá. O nějaké lásce u takové dámy přece nemůže vůbec být řeč.“

„O lásce?“ opáčil Foker. „Kdyby Pen neměl dva tisíce liber, až bude plnoletý –“

„Kolik?“ užasl major.

„Dva tisíce ročně – copak on nemá dva tisíce ročně? Generál to tvrdí.“

„Můj drahý příteli, děkuji vám! Děkuji vám!“ vykřikl major – taková prudkost se u něho jen málokdy projevila. „Děkuji vám! Děkuji vám! Teď už začínám rozumět. – Dva tisíce ročně! – Vždyť jeho matka má ročně všeho všudy pět set a bude třeba žít až do osmdesáti a Artur nemá ani šilink kromě toho, co dostane od ní.“

„Cože? Copak on není bohatý?“ zeptal se Foker.

„Nemá na mou čest nic víc, než jsem vám řekl.“

„A vy mu neodkážete nic?“

Major si všechny peníze do posledního šilinku, které se mu podařilo sehnat, uložil na doživotní rentu a samozřejmě nehodlal Penovi nic odkázat, ale tohle Fokerovi neřekl. „Kolik myslíte, že si může našetřit major v penzi?“ zeptal se. „Jestli si ti dva představují, že Pen je nějaký boháč, jsou na hrozném omylu – a – a vy jste se zasloužil, že jsem teď nejšťastnější člověk na světě.“

„Děkuji – nápodobně,“ řekl dvorně Foker, a když se na noc loučili, velice srdečně si stiskli ruce – mladší pán slíbil staršímu, že z Chatteris neodjede, dokud si spolu ráno ještě nepohovoří. Když se major ubíral nahoru do svého pokoje a pan Foker si vyšel před hotel vykouřit doutník, Pen deset mil odtamtud velmi pravděpodobně byl už v posteli a líbal psaníčko od Emily.

Nazítří ráno, než pan Foker odjel ve svém lehkém kočárku, měl pochlebník major už v náprsní kapse jeden z dopisů slečny Rouncyové. Nechť si z toho ženy vezmou naučení, než budou někomu psát. A v náramně bujaré náladě přišel major na děkanství za doktorem Portmanem a svěřil se mu, jaké objevy v noci udělal. Když spolu seděli v důvěrném rozhovoru v ranním salónku s dubovým táflováním, měli přes trávník vyhlídku na okno Costiganova bytu, u něhož se před třemi týdny chudák Pen tolik vystavil na odiv. Doktor se hrozně zlobil na paní Creedovou, bytnou Costiganových, že mu tak obojetně zamlčela neustálé návštěvy sira Derbyho Oakse u jejích podnájemníků, a hrozil, že mu už víckrát nesmí překročit práh katedrály. Ale ostražitý major se domníval, že beztak všechno dopadlo jak nejlíp, a po svých nočních úvahách měl pocit, že jeho pozice je natolik silná, aby se kapitánovi Costiganovi mohl postavit tváří v tvář.

„Já se s tím drakem utkám,“ řekl se smíchem doktorovi Portmanovi.

„A já vám dám rozhřešení a přeji vám dobré pořízení,“ odpověděl doktor. Když odpoledne seděl s paní Portmanovou, se slečnou Mirou a se vzácnou přítelkyní, chotí pana děkana, v jejím salóně na děkanství, patrně se nejednou podívali nepříteli do oken, zda se tam neukážou nějaké náznaky boje.

Major se zatím už vypravil na udanou adresu a snadno nalezl domek paní Creedové. Vešel tam, a když stoupal po schodech k bytu kapitána Costigana, uslyšel odtamtud dupot a hlučný smích: „Ha – ha!“

„To pan kapitán učí šermovat sira Derbyho Oakse,“ řekl malý chlapec, který majora Pendennise vedl nahoru. „Dává mu hodiny vždycky v pondělí, ve středu a v pátek.“

Major zaklepal a za dlouhou dobu se objevil pán vysokého vzrůstu, v jedné ruce končíř a ochrannou masku a v druhé šermířskou rukavici.

Pendennis se mu uctivě uklonil. „Mám čest mluvit s kapitánem Costiganem, doufám – já jsem major Pendennis.“

Kapitán mu vzdal zbraní čest a řekl: „Pane majore, čest je na mý straně – a potěšení taky.“

KAPITOLA XI
Vyjednávání

Major i kapitán Costigan byli staří vojáci, uvyklí stát tváří v tvář nepříteli, a tak můžeme předpokládat, že žádný z nich neztratil duchapřítomnost. Ale ostatní členy společnosti, shromážděné v obývacím pokoji u Costiganů, nenadálý Pendennisův příchod možná trochu poplašil. Slečně Fotheringayové se netečné srdce bezpochyby rozbušilo, protože se jí tváře prudce zarděly zdravým ruměncem, když na ni poručík sir Derby Oaks vrhl zamračený pohled. Pokřivený starý mužíček na pohovce pod oknem, který sledoval šermířský zápas mezi těmi dvěma pány (poněvadž tolik dupali a skákali, musel zanechat veškerých pokusů s opisováním nějaké hudební skladby pro divadlo), zvědavě pozdvihl oči k příchozímu, jakmile major v pěkně vyleštěných botkách vstoupil do pokoje a začal se roztomile na všechny strany uklánět přítomným.

„Má dcera – můj přítel pan Bows – můj udatný mladý žák a přítel, jak ho snad smím nazvat, sir Derby Oaks,“ řekl Costigan s nádherným mávnutím ruky, jak majora upozorňoval na každého z přítomných. „Za minutku jsem vám, pane majore, k poníženým službám,“ a odběhl do sousedního pokojíku, kde měl ložnici. Přičísnout si prořídlé vlasy kartáčem (báječnou starožitnou ukázkou), strhnout si starý nákrčník a přistrojit se v nový výtvor Emiliných rukou, připnout si pěkný čistý límec a obleknout nový kabát, který si dal ušít k benefičnímu představení slečny Fotheringayové, to bylo pro dosud čiperného Costigana dílem jediné minuty.

Za ním tam vešel sir Derby a za chvilku zas odtamtud vyšel, neboť si jen natáhl přiléhavý vojenský kabát, který tomu statnému mladému důstojníkovi padl jako ulitý a jemuž se on i slečna Fotheringayová, a snad i chudák Pen, nesmírně obdivovali.

Zatím herečka zapředla s příchozím rozhovor a padly už obvyklé výroky o počasí, než se Costigan zas objevil v novém „ohozu“, jak se vyjadřoval.

„Snad se vám nemusím omlouvat, pane majore,“ řekl svým nejzvučnějším a nejzdvořilejším tónem, „že jsem vás přivítal bez kabátu.“

„Bývalý voják nemůže využít volného času líp, než když učí mladého, jak vládnout mečem,“ odpověděl dvorně major. „Pamatuji se – za starých časů jsem slýchal, že vy jím dovedete vládnout znamenitě, kapitáne Costigane.“

„Cože – vy jste už slyšel o Jacku Costiganovi, pane majore?“ náramně užasl kapitán.

Major o něm vskutku slyšel – vytáhl ze svého synovce leccos, co se týkalo jeho nového přítele, toho irského důstojníka. Prohlásil, že se moc dobře pamatuje, jak se s panem Costiganem už jednou setkal u stolu sira Richarda Strachana ve Walcheren a slyšel ho tam zpívat.

Toto sdělení a líbezný, srdečný tón, jímž bylo vyřčeno, přiměly Bowse, že ulekaně pozdvihl oči. „Ale o těchto věcech si pohovoříme jindy,“ pokračoval major, protože si možná nechtěl zadat. „Dnes jsem přišel složit poklonu slečně Fotheringayové,“ a znovu se jí uklonil zvlášť, tak dvorně a půvabně, že by to nebyl mohl provést roztomileji, i kdyby byla bývala vévodkyně.

„Už jsem od synovce slyšel o vašich vystoupeních,“ řekl jí major. „Úplně o vás bájí, jak asi moc dobře víte. Ale Artur je mladý chlapec, nadšený blázínek, a jeho výroky člověk nesmí brát au pied de la lettre – proto se přiznám, že jsem byl na vás velice zvědavý, abych si mohl sám udělat úsudek. Dovolte, abych vám řekl, že mě vaše hra udivila a nadchla. Viděl jsem i naše nejlepší herečky, a na mou čest, jsem přesvědčen, že je všechny předstihnete. Jste velkolepá jako Siddonsová.“

„Tohle tvrdím odjakživa, na mou duši,“ řekl kapitán a zamrkal na dceru. „Posaďte se, pane majore.“ Milly na ten pokyn vstala, sebrala napolo rozpáranou atlasovou róbu z jediné volné židle a tu s nejpůvabnějším pukrlátkem přistrčila majoru Pendennisovi.

„Dovedete diváka dojmout zrovna jako O’Neilová,“ pokračoval, uklonil se a usedl. „Vaše úryvky popěvků mi připomněly Jordanovou na vrcholu její slávy, když my dva, kapitáne Costigane, jsme byli ještě mladí, a máte podobný způsob hry jako mademoiselle Mars. Viděla jste ji někdy hrát, slečno Fotheringayová?“

„U divadla v Crow Street byly dvě Mahersové,“ podotkla slečna Emily. „Fanny byla docela dobrá, ale Biddy za moc nestála.“

„Jenže major jistě myslí toho boha války, drahoušku,“ namítl její otec.

„Ne, nemínil jsem toho boha války, třebaže Venuši se dá odpustit, jestli si na něho myslí,“ odpověděl major a obrátil se s úsměvem k siru Derbymu Oaksovi, který se před chvílí objevil v tom přiléhavém kabátě. Ale slečna jeho narážku nepochopila a major tou poklonou nikterak neudobřil sira Derbyho, který ji pravděpodobně také nepochopil – rozhodně ji vyslechl náramně rozmrzele a upjatě a vrhl rozpačitý a zamračený pohled na slečnu Fotheringayovou, jako by se jí ptal: Co tady k ďasu ten člověk chce?

Jeho mrzutá nálada majora Pendennise ani trochu nevyrušila z klidu. Naopak, potěšila ho. „Mám tedy co dělat se sokem,“ pomyslil si a zbožně si přál, aby sir Derby nebyl jenom sokem, ale i vítězem v tom souboji o ruku krásné dámy, jejž spolu s Penem svádějí.

„Obávám se, že jsem vám překazil hodinu šermu, ale zdržím se v Chatteris jen docela nakrátko a velice mi záleželo na tom, abych se mohl seznámit se svým starým spolubojovníkem kapitánem Costiganem a abych zblízka uviděl dámu, která mě z jeviště tolik okouzlila. Včera večer jsem nebyl jediný épris, slečno Fotheringayová (musím-li vám tak říkat, ačkoli jméno vaší rodiny je velice starobylé a vznešené). Byl se mnou v divadle můj přítel, jeden duchovní, kterého Ofelie úplně uchvátila, a viděl jsem, jak vám sir Derby Oaks hodil kytici, jakou si žádná herečka nikdy nezasloužila víc. Byl bych přišel také s kyticí, kdybych byl věděl, co uvidím. Není to právě ta kytice tamhle na krbu ve sklenici vody?“

„Mám květiny velice ráda,“ řekla slečna Fotheringayová a unyle zakroutila očima na sira Derbyho Oakse, ale baronet se pořád vzdorovitě mračil.

„Květiny květu – nepraví se tohle zrovna v té hře?“ otázal se major Pendennis, který si umínil, že bude důsledně roztomilý.

„Na mou duši nevím. Pravděpodobně to tam tak je. Nemám literaturu v malíčku,“ odpověděl sir Derby.

„Je to možné?“ otázal se major náramně překvapeně. „Vy jste tedy po otci nezdědil jeho literární záliby, sire Derby? Byl to pozoruhodně vzdělaný muž a měl jsem čest ho dobře znát.“

„Tak?“ řekl sir Derby a mrzutě pohodil hlavou.

„Zachránil mi život,“ vysvětloval Pendennis.

„Ale, opravdu?“ zvolala užasle slečna Fotheringayová a nejdříve překvapeně vyvalila oči na majora a potom vděčně na sira Derbyho – ale na toho ty pohledy vůbec neúčinkovaly. Ani zdaleka ho zřejmě netěšilo, že jeho otec lékárník majorovi Pendennisovi zachránil život – naopak, ten mladík se tvářil, jako by litoval, že to nedopadlo opačně.

„Můj otec byl jistě velice dobrý lékař,“ řekl jako v odpověď. „Já se v tom oboru nevyznám. Dovolte, abych se vám poroučel. Mám nějakou schůzku. – Pá, pá, Cose – na shledanou, slečno Fotheringayová.“ A nedbaje na její prosebné pohledy a okouzlující úsměvy, mladý dragoun se prkenně vypoklonkoval z pokoje. Ještě z rozvrzaných schodů bylo slyšet řinčení jeho šavle a dole z chodby jeho hněvivý hlas, jak proklínal malého Toma Creeda – ten tam honil káču a sir Derby mu ji vztekle vykopl na ulici.

Major se ani trochu neusmíval, ačkoli mu právem mohlo být do smíchu. „Ohromně hezký chlapík – pěkný voják, jakého člověk hned tak nevidí,“ řekl Costiganovi.

„Dělá čest armádě a celému lidskému pokolení,“ prohlásil Costigan. „Ohromně jemné způsoby, zdvořilý, přívětivý, a knížecí jmění. Skvělý hostitel – u pluku ho zbožňují – a těžký jezdec.“

„Úplný přeborník,“ podotkl major se smíchem. „Jsem přesvědčen, že všechny dámy se mu obdivují.“

„Docela mu to sluší, teď když je mladý, ačkoli je taková těžká váha,“ řekla Emily. „Ale nedovede zábavně mluvit.“

„Nejlepší je na koni,“ podotkl pan Bows, načež Emily prohlásila, že při dostizích baronet na svém koni Trháku dojel třetí, a major začínal už chápat, že slečna opravdu není zrovna génius, i žasnout, jak může být tak hloupá, a přitom tak dobrá herečka.

Costigan s pravou irskou pohostinností samozřejmě majorovi naléhavě nabízel nějaké občerstvení. Ten sice nebyl o nic hladovější než člověk po večeři u lorda starosty, ale prohlásil, že by mu přišla velmi vhod nějaká sušenka a sklenka vína, poněvadž je tak vypostěný, až se mu dělá mdlo – věděl, že lidem to náramně lichotí, když od nich člověk přijme drobné laskavé úsluhy, a že si je člověk patrně dost naklonil, když mu nabídnou pohostinství.

„Trochu té staré madary, Emily,“ řekl Costigan a mrkl na dceru. Ta se s otcem dorozuměla pohledem a vyšla z pokoje a dolů po schodech, kde tiše zavolala svého poslíčka, malého Tommyho Creeda. Dala mu peníze, řekla mu, aby u Hroznu koupil pintu madeiry a u pekaře za šest pencí balených sušenek, a nařídila mu, aby byl brzy zpátky, že dostane dvě sušenky.

Než se Tommy Creed vrátil z nákupů, seděla slečna Costiganová dole u paní Creedové a vyprávěla jí, že je u nich nahoře major Pendennis, strýc Artura Pendennise, takový mírný, vlídný starý pán, který by jistě neublížil ani mouše, a jak sir Derby z ničeho nic odešel, zuřivý žárlivostí, a co jí to dá přemýšlení, jak by ty dva zas udobřila.

„Dcera má u sebe klíče od sklepa, pane majore,“ řekl pan Costigan, když odešla z pokoje.

„Na mou čest, to máte moc krásného sklepníka,“ poznamenal dvorně Pendennis. „Vůbec se nedivím, že je ten hoch do ní tak zblázněný. Když my jsme byli v jeho věku, kapitáne Costigane, byli bychom se spokojili i méně hezkými ženskými.“

„Věru, to máte pravdu – šťastný muž, který ji dostane. Zeptejte se tady mého přítele Boba Bowse, on vám poví, jestli její duševní půvaby ještě nepřevyšují ty tělesné, jestli není inteligentní a vzdělaná, jestli nemá bystrý úsudek a laskavou povahu.“

„To se ví,“ přisvědčil Bows, ale dost chladně. „Tady ji máte, naši Hébé, už se vrátila uzardělá ze sklepa. Nemyslíte, slečno Hébé, že je čas jít do zkoušky? Jestli přijdete pozdě, dostanete pokutu.“ A vrhl na slečnu pohled, jímž jí dával na srozuměnou, že by měla raději odejít a nechat ty dva staré pány o samotě.

Na jeho příkaz popadla slečna Hébé klobouk a šál a roztomile se usmála, což jí náramně hezky slušelo, a Bows vzal svitek svých papírů a odbelhal se přes pokoj pro klobouk a hůl.

„Opravdu už musíte jít?“ zeptal se major. „Nemůžete se nám věnovat ještě pár minut, slečno Fotheringayová? Ale než odejdete, dovolte aspoň starému mládenci, aby vám stiskl ručku. Věřte mi, jsem hrdý, že jsem měl čest seznámit se s vámi, a upřímně mi záleží na tom, abychom byli dobří přátelé.“

Po tom dvorném proslovu slečna Fotheringayová udělala majorovi hluboké pukrlátko a ten šel za ní až ke dveřím a znovu jí co nejpřátelštěji a nejotcovštěji stiskl ručku. Bowse taková okázalá srdečnost až polekala. „Příbuzní toho mladíka si přece nemohou doopravdy přát, aby se s ní oženil,“ řekl si v duchu – a tak odešla.

„Tak, a teď do toho,“ pomyslil si major Pendennis – co se týče pana Costigana, ten se okamžitě po dceřině odchodu vrhl na víno a vypil je do poslední kapky – ruka se mu třásla nedočkavostí, jak do sebe obracel jednu sklenici madeiry od Hroznu za druhou. I major přistoupil ke stolu, zdvihl svou sklenku a s bodrým mlasknutím ji vypil do dna. Podle toho, jak se tvářil, nebylo by mu snad ani víno nejlepšího ročníku u lorda Steyna zachutnalo víc než to madeirské z hospody na rohu.

„Znamenité vínko, kapitáne Costigane,“ prohlásil. „Odkud je máte? Dovolte, abych pozvedl číši na zdraví vaší okouzlující dcery! Věru, kapitáne, já se nedivím, že muži po ní tak blázní. Jakživ jsem neviděl takové oči ani tak vznešené vystupování. Jsem přesvědčen, že je zrovna tak inteligentní, jako je krásná, a nepochybuji, že je zrovna tak hodná, jako je chytrá.“

„Moc hodné děvče, pane majore – opravdu moc hodné,“ řekl rozradostněný otec, „a připíjím jí z celého srdce. Mám poslat do – do sklepa ještě pro jednu pintu? Byla by tu hned. Ne? Věřte, pane majore, máte pravdu, je to hodné děvče – je to má chlouba a dělá mi čest! Můžete to starému Jackovi Costiganovi věřit. Muž, který ji dostane, najde v ní úplný poklad – a já mu připíjím na zdraví! Vy přece víte, pane majore, koho tím myslím.“

„Vůbec se nedivím, že po ní blázní mladí i staří,“ řekl major. „Povím vám upřímně, že jsem se na chudáka synovce moc zlobil, když jsem se dověděl, že se tak bláznivě zamiloval – ale teď, když jsem tu dámu viděl, dovedu mu odpustit, i kdyby ji miloval jako šílenec. Na mou duši, kdybych nebyl tak starý a chudý, sám bych se o ni taky ucházel.“

„A lepšího muže by určitě nenašla, pane majore,“ zvolal nadšeně Jack. „Vaše přátelství mě ohromně těší, pane majore. Váš obdiv k mé dceři mě tolik dojímá, že se mi málem derou slzy do očí – ano, slzy starého vojáka! Až odejde z našeho skromného domova do vašeho nádherného sídla, doufám, že starého tátu neopustí – že se tam najde místečko i pro chudáka starého Jacka Costigana.“ Když kapitán takto promlouval k majorovi, zdálo se, že to nejsou prázdná slova, neboť krhavé oči mu plavaly ve vodě.

„Vaše city vám slouží ke cti,“ řekl major. „Ale jedné té věci, o které jste se prve zmínil, kapitáne Costigane, se musím bezděky usmívat.“

„A které, prosím?“ zeptal se Jack, jemuž se nechtělo sestoupit z těch heroických a sentimentálních výšin, kde mu bylo dobře.

„Mluvil jste o našem nádherném sídle – totiž o domě mé švagrové.“

„Měl jsem na mysli zámek Dubí, sídlo pana Artura Pendennise, který doufám jednou zasedne ve sněmovně jako zástupce svého rodného Claveringu – jen co dosáhne plnoletosti, aby mohl zaujmout to zodpovědné postavení,“ prohlásil kapitán velice důstojně.

Major se usmál. „Zámek Dubí, ale – drahý pane! Znáte osudy naší rodiny? Ovšem, pocházíme z ohromně starobylého rodu, ale já jsem začínal svou životní dráhu a měl jsem sotva tolik, že jsem si mohl koupit důstojnickou hodnost, a můj starší bratr byl venkovský lékárník, který si všechno, co měl, vydělal hmoždířem a paličkou.“

„Tohle mi přece vůbec nemůže vadit, pane majore,“ prohlásil Costigan náramně důstojně, „když se vezme v úvahu, jaká jste úctyhodná rodina.“

„Zatracený drzoun,“ pomyslil si major, ale jen se usmál a uklonil.

„I my, Costiganové, jsme měli zlý osud a náš zámek Costigan už dávno není to, co býval. A já jsem znal kolik lékárníků, pane majore – byli to úctyhodní muži, a v Dublinu jich je dokonce několik, co mají čest bývat na večeři u lorda místodržícího.“

„Jste velice laskav, že máte pro mou rodinu tak blahosklonné porozumění,“ řekl major, „ale dovolte, abych vás upozornil, že o tohle tady nejde. Před chvílí jste se zmínil, že můj synovec jednou zdědí Dubí a kdovíco ještě všecko.“

„Jistě zabezpečený majetek, pane majore, a k tomu jednou i hezké penízky po vás.“

„Milý kapitáne, vždyť vám povídám, že ten hoch je syn venkovského lékárníka,“ opakoval trochu dopáleně major Pendennis, „a až dosáhne plnoletosti, nebude mít ani šilink.“

„Ale, ale, pane majore, přestaňte si ze mne tropit žerty,“ řekl pan Costigan. „Já nepochybuji, že náš mladý přítel zdědí dva tisíce liber ročně.“

„Kdepak dva tisíce! Prosím za prominutí, drahý kapitáne, ale snad vás ten hoch nevodí za nos? – Nemá to ve zvyku. Ujišťuji vás svým čestným slovem jako gentleman a vykonavatel bratrovy poslední vůle, že bratr po sobě nezanechal o moc víc, než co vynáší pět set ročně.“

„No, i to je pěkná sumička, pane majore, když se s ní zachází šetrně,“ odpověděl kapitán. „Na mou duši – znal jsem v Irsku jednoho člověka, který taky měl jen pět set ročně, ale dovedl s nimi tak dobře hospodařit, že měl každodenně na stole francouzské červené víno a jezdil v kočáře se čtyřspřežím. Však my s tím už vystačíme, pane majore – spolehněte se na Jacka Costigana.“

„Milý kapitáne Costigane – ujišťuji vás čestným slovem, že můj bratr svému synu Arturovi neodkázal ani šilink!“

„Nechte už těch žertů, majore Pendennisi!“ rozkřikl se Jack Costigan. „Přestaňte si zahrávat s otcovskými city gentlemana!“

„Říkám vám poctivě pravdu,“ odpověděl major Pendennis. „Všechno, co bratr měl, odkázal do posledního šilinku své ovdovělé manželce. Část toho majetku, pravda, po její smrti má připadnout synovi. Ale paní Pendennisová je ještě mladá, a když si ji hoch rozhněvá, mohla by se třeba ještě vdát – nebo by ho mohla přežít, protože je z rodiny, jejíž členové se dožívají vysokého věku. A tak se vás táži jako gentleman a člověk znalý světa: jakou apanáž může má švagrová paní Pendennisová poskytnout svému synovi z pěti set ročně, což je veškeré její jmění – kolik mu z toho může dávat, aby mohl s vaší dcerou vést život, důstojný takové dokonalé mladé dámy?“

„Mám tomu rozumět tak, pane majore, že váš synovec, ten mladík, kterého jsem hýčkal na prsou jako vlastního syna, si podvodně zahrává s city mojí milované dcery?“ rozkřikl se generál v záchvatu vzteku. „Dejte si pozor, pane, a nezahrávejte si se ctí Jacka Costigana! Kdybych se o kterémkoli smrtelníku přesvědčil, že má podobné úmysly, přísahám, že by mi to musel zaplatit svou krví, pane – ať by byl starý, nebo mladý!“

„Pane Costigane!“

„Pan Costigan dovede uhájit svou čest, i čest své dcery, prosím,“ řekl kapitán. „Jen se podívejte do tamdleté zásuvky – je tam hromada dopisů, co ten darebák psal mojí nevinné dceři. A co jí toho v nich nasliboval – hory doly! Až toho ničemu přivleču před soud a tam ho usvědčím, jaký je hanebný křivopřísežník, pak ještě budu mít jeden prostředek v tamdleté mahagonové skříňce, kterým si to vyřídím s člověkem, ať je to, kdo chce – pamatujte na moje slova, majore Pendennisi – ať je to, kdo chce – co vašeho synovce navedl, aby takle urážel vojáka a gentlemana. Takový syn lékárníka si zrádně zahrává s mou dcerou a zneuctí mé šediny, a já bych si to měl nechat líbit, co? Jak je nebe nade mnou, to by si tak směl někdo dovolit!“

„Mám tomu rozumět tak, že mi vyhrožujete, předně že hodláte zveřejnit dopisy osmnáctiletého mladíka, které psal osmadvacetileté ženě – a za druhé, že mi chcete prokázat tu čest a vyzvat mě na souboj?“ otázal se major, zatím ještě úplně chladnokrevně.

„Vyjádřil jste mé úmysly naprosto přesně, majore Pendennisi,“ odpověděl kapitán a zatahal se za zježené kníry.

„Dobrá, dobrá, tohle bude předmětem dalšího projednání, ale než to dojde na střelný prach a kule, buďte tak hodný, milý pane, a laskavě si rozvažte, čím jsem vás vlastně urazil? Řekl jsem vám, že můj synovec je finančně závislý na své matce, která má nanejvýš tak pět set ročně.“

„O správnosti tohoto tvrzení mám své vlastní mínění,“ prohlásil kapitán.

„Nešel byste se laskavě o tom přesvědčit k advokátní firmě pana Tathama tady v městě, která má právní zastoupení mé švagrové?“

„Nemám tam co pohledávat,“ odpověděl kapitán dost znepokojeně. „Jestli je to tak, jak říkáte, pak mě někdo hanebně oklamal, a já se odškodním na něm.“

„Myslíte tím mého synovce?“ rozkřikl se major a dopáleně si nasadil klobouk. „Řekl vám snad někdy, že má dva tisíce ročně? Jestli to řekl, tak jsem se v tom chlapci zklamal. V naší rodině nebylo nikdy zvykem lhát, pane Costigane, a já nemyslím, že si něco takového navykl syn mého bratra. Zkuste to a rozpomeňte se, jestli jste se snad neoklamal sám a nedopřál jste sluchu nějakým přemrštěným pověstem. Pokud jde o mne, vezměte laskavě na vědomí, že se neleknu ani všech těch Costiganů, co jich snad v Irsku je, a že moc dobře vím, jak se mám bránit proti jakýmkoli hrozbám, ať z jakékoli strany. Přišel jsem jako synovcův poručník, abych protestoval proti pošetilému a úplně nerovnému sňatku, který může mít za následek jen bídu a neštěstí. A snažím-li se mu zabránit, jsem přesvědčen, že jednám zrovna tak v zájmu vaší dcery (o které vůbec nepochybuji, že je počestná dáma), jako v zájmu svých příbuzných. A já tomu sňatku zabráním, pane, veškerými prostředky, které mám k dispozici. Tak, a tím končím, kapitáne.“

„Ale já jsem ještě neřekl své poslední slovo, majore Pendennisi – ode mne ještě něco uslyšíte!“ prohlásil Costigan s hrozně výhružným obličejem.

„Safra, kapitáne, co tím chcete říci?“ zeptal se major. Byl už ve dveřích, ale obrátil se a podíval se neohroženému Costiganovi do očí.

„Když jsme tu prve spolu hovořili, řekl jste myslím, že jste se ubytoval v hotelu U Jiřího,“ prohlásil pan Costigan důstojně. „Ještě než odjedete z města, navštíví vás tam jeden můj přítel.“

„Tak ať si pospíší, pane Costigane!“ rozkřikl se major, takřka bez sebe vztekem. „A na shledanou, pane!“ Když major byl už na schodech, kapitán Costigan mu na rozloučenou udělal velkolepě vyzývavou poklonu.

KAPITOLA XII
Navrhuje se souboj na bambitky

Hned na počátku tohoto vyprávění byla zmínka o představiteli hlavních úloh v tragédiích panu Garbettsovi, slibném mladém herci atletické postavy a žoviální povahy se sklonem k prostopášnosti, mezi nímž a panem Costiganem se vyvinulo důvěrné přátelství. Ti dva byli chloubou veselé stolní společnosti v hotelu U Straky a vypomáhali si navzájem v různých platebních transakcích, pokud šlo o vyrovnání účtů tím, že si navzájem půjčovali své vzácné podpisy. Byli zkrátka přátelé, a tak sotva major Pendennis odešel, kapitán Costigan si ihned pozval pana Garbettse, aby se s ním v té kritické chvíli přátelsky poradil. Byl to statný muž s hlučným hlasem a posupného vzezření, který měl nejkrásnější nohy z celé divadelní společnosti a dovedl jen tak špásem zlomit pohrabáč přes svou svalnatou paži.

„Běž, Tommy,“ řekl pan Costigan malému poslíčkovi, „pro pana Garbettse, bydlí nad řeznickým krámem, však víš, a vyřiď u Hroznu, aby mi poslali dvě sklenice whisky s vodou, a honem!“ Tommy tedy šel a pan Garbetts i whisky byli za chvíli na místě.

Kapitán Costigan se mu nesvěřil s celým průběhem předešlých událostí, jež jsou čtenáři známy, ale s přispěním alkoholického nápoje složil výhružný dopis na adresu majora Pendennise, v němž ho varoval, aby se nepokoušel zabránit zamýšlenému sňatku pana Artura Pendennise s jeho dcerou, slečnou Fotheringayovou – aby naopak hleděl ten sňatek uspíšit, jinak že bude major jemu, kapitánu Costiganovi, muset dát zadostučinění, jaké se obvykle požaduje mezi čestnými muži. Kapitán naznačil, že kdyby major Pendennis tuto druhou možnost nechtěl přijmout, musel by on majora k tomu donutit, i kdyby ho měl zpráskat bičem. Z důvodů, které za chvíli vysvětlíme, nemůžeme zde uvést ten dopis v přesně doslovném znění, ale byl zajisté sepsán v kapitánově nejvybranějším slohu a okázale zapečetěn velikou stříbrnou pečetí Costiganů – byl to jediný kus rodinného stříbra v kapitánově vlastnictví.

S tímto dopisem pak generál odeslal Garbettse – dal mu na cestu požehnání, stiskl mu ruku a vyprovodil ho na schody. Potom vyňal z pouzdra své úctyhodné a vražedné soubojové bambitky s křesacím zámkem, které už v Dublinu oddělaly nejednoho pěkného chlapíka. Dobře si je prohlédl, a když se přesvědčil, že jsou v uspokojivém stavu, vytáhl ze zásuvky všechny Penovy dopisy a básně, které tam měl uschovány. Vždycky si je napřed přečetl, než dovolil Emily, aby se jimi potěšila.

Ani ne za půl hodiny byl Garbetts zpátky, náramně vylekaný a zaražený.

„Našel jste ho doma?“ zeptal se kapitán.

„To se ví,“ odpověděl Garbetts.

„Tak kdy to má být?“ ptal se kapitán dál – vyzkoušel zatím spoušť jedné z těch starodávných bambitek a zacílil ji – nastavil si ji ke krhavému oku.

„A co?“ otázal se pan Garbetts.

„No to utkání!“

„Snad nemyslíte souboj na smrt, kapitáne?“ zděsil se Garbetts.

„A co jiného mám k ďasu myslet, člověče? – Musím skolit toho chlapa, co pošpinil mou čest, nebo mu sám padnu za oběť.“

„Sakra, takové vzkazy já nedonáším,“ odpověděl pan Garbetts. „Já mám rodinu, kapitáne, a nechci mít co dělat s bambitkami,“ a ke kapitánovu překvapení a pohoršení mu posel to psaní i s rázně naškrábanou adresou a rozprsknutým pečetním voskem hodil pod nohy.

„Copak vy jste ho našel doma, a to psaní jste mu nedal?“ rozkřikl se zuřivě kapitán.

„Byl doma, ale já jsem s ním nemluvil, kapitáne,“ odpověděl pan Garbetts.

„A proč ne, k čertu?“

„Protože tam byl někdo, s kým bych se nechtěl setkat, a vy taky ne,“ řekl tragéd hrobovým hlasem. „Byl u něho advokát Tatham.“

„Darebáku zbabělý!“ zařval kapitán. „Vida, dostane strach a už by málem proti mně uzavřel smír!“

„S tímhle utkáním nechci nic mít, pamatujte,“ řekl umíněně tragéd, „a lituju, že jsem vůbec viděl toho Tathama i ten –“

„Držte hubu, Bobe Acresi, tak se mi zdá, že jste velký zbabělec,“ odpověděl mu kapitán Costigan citátem z úlohy sira Lucia O’Triggera, kterou si s úspěchem kolikrát zahrál na jevišti i mimo ně, a po kratší slovní potyčce se ti dva rozešli v nevalné náladě.

Jejich rozhovor je zde uveden zhuštěně, jelikož čtenář už ví, čeho se hlavně týkal. Ale teď teprve pochopí, proč zde nelze uvést přesné znění dopisu, jejž kapitán napsal majoru Pendennisovi – major jej totiž ani neotevřel.

Když slečna Costiganová přišla domů ze zkoušky v doprovodu věrného pana Bowse, zastihla otce, jak v ohromném rozčilení chodí sem tam po pokoji v ovzduší prosyceném alkoholem, jenž, jak je vidět, nestačil k uklidnění jeho rozrušené mysli. Pendennisovy dopisy a básně se povalovaly na stole mezi prázdnými číšemi a už nepotřebnými čajovými lžičkami, jimiž kapitán zamíchal nápoj pro sebe a přítele. Sotva Emily vešla, popadl ji do náručí a srdcervoucím hlasem a s uslzenýma očima vzkřikl: „Připrav se, dítě, má milovaná dcero!“

„Ty máš zase opici, papá,“ řekla slečna Fotheringayová a svého rodiče odstrčila. „Přece jsi mi slíbil, že před večeří nebudeš pít.“

„Vypil jsem jen kapku, má drahá chudinko, abych zapomněl na svůj zármutek,“ hájil se zkormoucený otec, „vyprázdnil jsem pohár, jen abych utopil žal.“

„Ten hned tak neutopíte, na to byste potřeboval moře,“ řekl Bows a napodobil přitom kapitánův tón. „Ale co se stalo? Snad vás nepotrápil ten roztomilý pán v paruce?“

„Úlisný darebák! To mi zaplatí svou krví!“ zařval Costigan. Musíme předeslat, že slečna Emily zatím prchla z jeho náručí do svého pokoje, kde si odkládala klobouk a šál.

„Však jsem si myslel, že má za lubem nějakou neplechu. Byl přenáramně zdvořilý,“ řekl pan Bows. „Co vám chtěl?“

„Ach Bowsi, úplně mě zničil!“ zaúpěl kapitán. „Proti chudince Emilce se kujou ňáké pikle – oba Pendennisové, synovec i strýc, jsou pekelní zrádci a ničemové, to mi věřte – měli by je vyhladit z povrchu země!“

„Cože? Co se stalo?“ zeptal se rozčileně pan Bows.

Costigan mu tedy pověděl, jak mu major řekl, že mladý Pendennis nemá dva tisíce liber ročně, ba ani dvě stě – zuřil, že takovému podvodníkovi dovolil, aby si úlisně zahrával s jeho nevinnou dcerou a hřál se jako zmije na jeho otcovských prsou. „Ale už jsem toho hada shodil,“ prohlásil Costigan, „a co se týče jeho strýce, ten ještě uvidí, jak se mu pomstím – ten bude litovat, že se opovážil urážet Costigana.“

„Jak to myslíte, generále?“ otázal se Bows.

„Myslím to tak, že mi to zaplatí životem, Bowsi – vlastním životem, padouch a zbabělec,“ a zlověstně, divoce uhodil pěstí do starého odřeného pouzdra s bambitkami. Bows ho často slýchal dovolávat se toho pouzdra se smrtící zbraní, jíž zamýšlel skolit své nepřátele. Ale kapitán neřekl, že majorovi Pendennisovi už poslal písemnou výzvu, a tak pan Bows tentokrát nebral ty bambitky nijak vážně.

V té chvíli se slečna Fotheringayová zas vrátila ze své ložnice do společného obývacího pokoje – vypadala náramně zdravě, spokojeně a bezstarostně, jako nápadný a vyslovený protiklad svého otce, který se jako v deliriu třásl bolem, zlostí a rozčilením. Přinesla si pár kdysi bílých atlasových střevíčků – chtěla si je co nejdůkladněji vyčistit chlebovou střídou, jelikož v nich příští úterý hodlala zešílet v úloze Ofelie.

Pohlédla na ty papíry na stole, zarazila se, jako by se chtěla na něco zeptat, ale pak si to rozmyslila, přistoupila ke kredenci a vybrala si tam kousek chleba, který se jí na ty atlasové střevíčky hodil. Potom se s nimi pohodlně usadila u stolu, a teprve pak se poctivým irským nářečím otce zeptala, proč vlastně vytahal ty dopisy a básně od pana Artura – přece ty blbosti nechce zase všechny číst?

„Ach Emily, ten mladík, co jsem ho miloval jako vlastního syna, je darebák – je to zrádce, má chudinko,“ a s nejtragičtějším obličejem se podíval naproti na pana Bowse, který zase dost ustrašeně upřel oči na slečnu Costiganovou.

„Ale jdi! Vždyť je to takový nevinný chlapec – úplný školáček,“ řekla. „Takové děti vždycky píšou básně a všelijaké nesmysly.“

„Vetřel se do lůna mé rodiny jako zrádná zmije!“ rozkřikl se kapitán. „Povídám ti – je to sprostý podvodník!“

„A co, chudáček, vlastně udělal, papá?“ otázala se Emily.

„Co udělal? Nejhanebnějším způsobem nás oklamal,“ odpověděl jí otec. „Zahrával si s tvými city a urážel mou čest! Namluvil nám, že má majetek, a teď se ukázalo, že je žebrák! Copak jsem ti kolikrát neříkal, že má dva tisíce ročně? A vidíš – je úplný chuďas! Je závislý na matce, kolik ta mu dá – a ta ženská se třeba ještě jednou vdá – bude třeba žít věčně – a má ročně jenom pět set! Jak se ten darebák opovažuje žádat, aby ses přivdala do rodiny, která ani nemá prostředky, aby se o tebe postarala? Hanebně nás oklamali a podvedli, Milly, a já bych se vsadil, že se ten sprosťák, ten strýc v paruce, taky proti nám spiknul!“

„Ten milý starý pán? A co vlastně udělal, papá?“ vyptávala se Emily dál – nenechala se vyvést z klidu.

Costigan jí tedy pověděl, že když odešla, ten úlisný major Pendennis mu náramně velkopansky oznámil, že jeho synovec Artur nemá docela žádné jmění, že se může sám (on, Costigan) přesvědčit u advokátní firmy („To jistě ví, že ti darebáci mají v rukou mou směnku, která není krytá,“ podotkl v závorkách), tam že mu ukážou závěť starého Pendennise – a nakonec kapitán prohlásil, že ti dva na něm spáchali hanebný podvod, a proto si umínil, že buď musí dojít k sňatku, nebo že mu to oba musí zaplatit krví.

Milly čistila atlasové střevíčky a vypadala přitom velice vážně a zamyšleně. „Ale když nemá peníze, papá, tak nač bych si ho vlastně brala?“ řekla rozšafně.

„Proč ten padouch říkal, že má jmění?“ zařval Costigan.

„Ale vždyť vždycky říkal, že je chudý,“ odpověděla dcera. „To tys pořád tvrdil, papá, že je bohatý – to tys chtěl, abych si ho vzala.“

„Měl nám řádně povědět, kolik vlastně má a jaký má důchod, Milly,“ prohlásil kapitán. „Když mladík nemá peníze, a přitom si jezdí na čistokrevné klisně a dává takové dary jako šály a náramky, je to podvodník. A ten jeho strýc, ať si dá sakra pozor – jestli mi přijde na oči, strhnu mu tu paruku! Tadyhle Bows mu to ode mě vyřídí! Buď bude svatba, nebo se musí se mnou utkat na poli cti, sice ho, k ďasu, rovnou před hotelem nebo třeba tam u nich v Dubí vytahám před celým hrabstvím za nos!“

„S takovýmhle vzkazem si, k ďasu, pošlete někoho jiného,“ řekl se smíchem Bows. „Já jsem houslista, a ne hrdlořez, kapitáne!“

„Fuj, styďte se, nemáte kuráž,“ rozkřikl se generál. „Když se mě nikdo nezastane a všichni mě nechají urážet, půjdu si sám za sekundanta. Seberu tady ty bambitky a zastřelím ho třeba v kavárně U Jiřího!“

„Tak chudáček Artur tedy nemá vůbec peníze?“ povzdychla si naříkavě slečna Costiganová. „A je to takový hodný hoch – je blázen a žvaní nesmysly, skládá verše a básničky, ale je to hodný, ušlechtilý mladík a měla jsem ho opravdu ráda – on mě taky,“ dodala potichu a pořád přitom horlivě čistila střevíčky.

„Tak proč se za něho neprovdáte, když ho máte tak ráda?“ obořil se na ni zlostně pan Bows. „Je přece jen o deset let mladší než vy! Jeho matka si možná dá říct a vy si budete žít v Dubí třebas v nadbytku. Bude z vás třeba lady! A já si budu fidlat dál a generál bude dál živ ze své penze. Proč se za něho neprovdáte? Víte přece, že vás má rád!“

„Ale jsou jiní, co mě mají zrovna tak rádi, Bowsi, ti sice také nemají peníze, ale zato jsou staří dost,“ odsekla mu Emily.

„To jsou, sakra,“ zaklel rozhořčeně Bows, „staří dost a chudí dost a taky blázni dost, aby se hodili pro všecko!“

„Na světě jsou všelijací blázni, staří i mladí. Sám jste to kolikrát říkal, hloupý člověče,“ prohlásila zvysoka ta krasavice a vrhla na starého pána sebevědomý pohled. „Když Pendennis nemá tolik peněz, aby z nich byl slušně živ, je to hloupost mluvit o vdávání – a tím to zkrátka končí.“

„A co on?“ řekl pan Bows. „Na mou věru, slečno Costiganová, vy dovedete člověka zahodit jako obnošenou rukavici!“

„Já nevím, Bowsi, jak to vlastně myslíte,“ prohlásila slečna Fotheringayová a pustila se do druhého střevíčku. „Já bych si ho vzala, kdyby měl polovic z těch dvou tisíc ročně, na které ho odhadoval papá, nebo třeba polovic z té polovičky. Ale jaký to má smysl provdat se za žebráka? Jsme už tak dost chudí. Nač bych měla žít se starou paní, která je třeba umíněná a hádavá, a vyčítala by mi každé sousto? (Vida, je čas k večeři, a my ještě nemáme ani prostřeno!) A co kdybychom ještě k tomu měli rodinu?“ dodala slečna Costiganová úplně samozřejmě. „Pak bychom na tom byli ještě hůř, než jsme teď, nemyslíš, papá?“

„To máš vlastně pravdu, Emily,“ odpověděl otec.

„Tak vida, takhle končí všechny ty krásné řeči o panu Arturu Pendennisovi ze zámku Dubí – a jak bude zasedat ve sněmovně a ze mě bude vznešená lady,“ řekla Emily se smíchem. „Ty pěkné koně a kočáry, v kterých jsem se měla vozit – cos mi pořád sliboval, papá! Je to věčně totéž. Jak se na mě mužský jen podívá, vždycky si představuješ, že si mě vezme – a když má pěkný kabát, hned si myslíš, že je bohatý jako nějaký Kréza!“

„Krésus,“ opravil ji pan Bows.

„No ať se jmenuje, jak chce. Hlavní je, že mě papá za posledních osm let provdal aspoň už dvacetkrát. Neměla ze mě být lady Poldoodyová ze zámku Oysherstownu? A pak tu byl ten námořní kapitán z Portsmouthu, ten starý doktor z Norwiche, nebo loni ten metodistický kazatel – kdoví, kolik jich všech bylo! Papá, vsadila bych se s tebou o penny, že nakonec umřu jako Emily Costiganová, kupluj si, jak chceš. Chudáček Artur Pendennis tedy nemá ani vindru! – Zůstaňte u nás na večeři, Bowsi, máme báječný puding z hovězího!“

„Tak bych rád věděl, jak už je daleko se sirem Derbym Oaksem,“ pomyslil si Bows, který ji nespouštěl z očí ani z mysli. „Na ženské finty člověku nestačí rozum, a kdyby neměla ještě jedno želízko v ohni, jistě by se toho mladíka hned tak nepustila.“

Jak jsme měli příležitost pozorovat, byla slečna Fotheringayová spíš zamlklá a rozhodně se nedovedla duchaplně bavit o poezii, literatuře a umění, ale v rodinném kruhu se uměla rozpovídat docela svobodně a rozumně. Nemůžeme ji právem prohlásit za bytost romantickou a její literární vzdělání nebylo valné: od chvíle, kdy opustila divadlo, jakživa neotevřela Shakespeara, ba ani v dobách, dokud byla ozdobou jeviště, mu vlastně nerozuměla – ale pokud šlo o vaření, vyšívání a práce v domácnosti, v tom se vyznala všechna čest, a jelikož se nenechala svést ani mocnou obrazností, ani vášnivou letorou, dovedla si zachovat chladný úsudek. Když se při večeři Costigan pokoušel přesvědčit sebe i své spolustolovníky, že se majorovým tvrzením o Penových finančních poměrech nemá přikládat víra, že to je pouze lest, kterou je chce ten starý pokrytec přimět, aby od sňatku upustili, slečna Emily ani na chvíli nechtěla připustit možnost, že by je protivník chtěl snad oklamat. Jasně otci dokázala, že to byl on sám, kdo podlehl sebeklamu, a chudák Pen se vůbec nepokoušel je podvést. Prohlásila, že toho nebohého mladíka upřímně lituje. Večeře byla vskutku náramně dobrá, jak s obdivem prohlásil pan Bows, který si slečny Costiganové nesmírně vážil a zároveň jí opovrhoval – a tak se při jídle i po něm společnost radila, jak tu milostnou záležitost co nejlíp skoncovat. Pokud se týče Costigana, ten svůj nápad, že majora vytahá za nos, utopil ve spoustě whisky s vodou, kterou po večeři vypil, a tak byl vůči dceři povolný a ochotný souhlasit se vším, co se ona rozhodne v té ožehavé situaci podniknout.

Dokud měl kapitán pocit, že mu bylo ublíženo, nedal si říci a mermomocí se chtěl s Penem i s jeho strýcem vypořádat a oba je úplně zničit, ale nakonec se snad přece jen polekal představy, že by měl s majorem svést souboj. A tak se honem zeptal, jak to k čertu udělat, kdyby ten mladík trval na svém slibu a oni jej chtěli zrušit? – „Copak nedovedete dát mužskému kvinde?“ řekl Bows. „Tak se na to zeptejte ženské!“ A slečna Fotheringayová jim pověděla, jak se to dá provést docela jednoduše – není to nic těžkého: „Papá zkrátka Arturovi písemně sdělí, že mi Artur podle jeho očekávání v případě sňatku patrně upíše tolik a tolik, a zeptá se ho, kolik vlastně má. Artur mu na to odpoví, a pak se uvidí, že to je tak, jak říká major, o to se vsadím. A papá mu pak napíše, že to je málo, a že by tedy bylo nejlíp zasnoubení zrušit.“

„A vy mu zajisté připíšete pár řádek na rozloučenou, třeba: Ale já vás nikdy nepřestanu pokládat za přítele,“ řekl pan Bows a vrhl na ni posměšný pohled.

„Ovšem, to se ví,“ odpověděla slečna Fotheringayová. „Je to opravdu mladík, který si zaslouží úctu. Buďte tak hodný a podejte mi sůl. Ty oříšky jsou báječné.“

„A tak nikdo nedostane vytaháno za nos, co, kamaráde? Je mi vás líto, že o to přijdete,“ řekl pan Bows.

„Safra, takle asi ne,“ odpověděl Cos a začal si mnout ten svůj. „A co uděláš s těma psaníčkama, Emily, a s těma básničkama? – Pošleš je přece zpátky!“

„Parukáč by za ně jistě dal sto liber,“ podotkl s úšklebkem pan Bows.

„To by dal,“ přisvědčil kapitán, který se snadno nechal obalamutit.

„Papá, snad bys nebyl pro to, že tomu chudáčkovi mám vracet jeho psaníčka?“ užasla Emily. „Ty dopisy a básničky patří mně. Je jich spousta, je v nich hromada všelijakých nesmyslů a latiny a věcí, kterým ani z polovičky nerozumím – vlastně jsem to ani všechno nečtla, ale pošlu mu je zpátky, až přijde pravý čas.“ Načež slečna Fotheringayová vytáhla jednu zásuvku a vyňala z ní číslo Chatteriského almanachu, kde byla otištěna Penova báseň na oslavu jejího vystoupení v úloze Imogeny – vytrhla list s tou básní (jako všechny dámy téhož povolání si schovávala příznivé zmínky o svých hereckých vystoupeních) a spolu s jinými Penovými dopisy i básněmi, výplody jeho vášně a obraznosti, kouskem provázku jej pěkně svázala do balíčku, jako by to bylo zboží od cukráře.

Při tom počínání nebyla ani trochu dojatá. Co hodin Pen strávil nad těmi listy! Co lásky a touhy na ně vyplýtval – co ušlechtilé víry a mužné oddanosti – o kolika nocích, probdělých v osamění a horečce, mohly vyprávět! Zabalila je jako zboží od hokynáře, načež se posadila a začala nalévat čaj, s největším klidem a pokojným svědomím – a deset mil odtamtud Pen po ní zmíral touhou a v duchu se mazlil s její podobou.

KAPITOLA XIII
Rozuzlení

Rozmluva s kapitánem Costiganem přivedla majora Pendennise do takového stavu až nepříčetné zuřivosti, že z něho šla hrůza. Říkal si: „Ten nestydatý, hnusný obejda se mi opovažuje vyhrožovat, mně! Opovažuje se vykládat, že dovolí, aby se jeho zatracená dcera provdala za Pendennise! A chce mi poslat výzvu na souboj! Jestli ten chlap vůbec sežene nějakého jen trochu slušného člověka, aby mi ji doručil, mám ohromnou chuť ho nezklamat. – Fí, co by tak lidé řekli, kdybych se měl bít s tím ožralým komediantem, a kvůli herečce z jarmareční boudy!“ A tak doktoru Portmanovi, který se ho zvědavě vyptával, jak dopadlo utkání s tím drakem, major raději nepověděl o nestoudném generálově počínání, ale prohlásil, že to je moc ošklivá a nepříjemná záležitost, které ještě zdaleka není konec.

Žádal doktora a paní Portmanovou, aby o tom v Dubí vůbec nemluvili, a pak se vrátil do hotelu, kde si vylil vztek na svém sluhovi Morganovi – „proklínal a nadával, že ho bylo slyšet až na schody,“ jak si ten pán stěžoval sluhovi pana Fokera, v jehož společnosti obědval v místnosti pro služebnictvo u Jiřího.

Sluha to donesl svému pánovi, a Foker, který se teprve před chvílí nasnídal (byly už dvě hodiny odpoledne), si najednou vzpomněl, že je zvědavý na výsledek rozmluvy mezi svými dvěma přáteli, a tak se v brokátovém županu vydal za majorem a zaklepal u něho na dveře.

Jak se major už zmínil, měl v zastoupení paní Pendennisové jednání týkající se nějakého nájmu a chtěl se o tom poradit s advokátem panem Tathamem, který býval právním zástupcem jeho bratra a měl v Claveringu filiálku své kanceláře – jezdil tam se synem ve dnech, kdy byl v městečku trh, a jinak třikrát až čtyřikrát týdně. Ti dva pánové seděli právě při poradě, když se pan Foker v nádherném županu a vyšívané noční čepičce ukázal ve dveřích majorova pokoje.

Jakmile skromný mladík uviděl, že je major zabrán do nějakých úředních papírů a do rozhovoru se starým bělovlasým pánem, chtěl honem odejít. Řekl: „Ó promiňte, máte co dělat – tak přijdu jindy.“ Ale major Pendennis s ním chtěl mluvit, a tak ho s úsměvem poprosil, aby šel dál, načež pan Foker smekl svůj vyšívaný fez (dílo jeho milující matičky), přistoupil blíže a s roztomilým úsměvem se pánům uklonil. Pan Tatham ještě jakživ nespatřil takový skvělý zjev, jako byl ten mladík v brokátu, který si rozhrnul široký nachový župan kolem nohou, usadil se v lenošce a nesmírně laskavě a nenuceně se zadíval na oba přítomné. „Můj župan se vám líbí, jak se zdá,“ řekl panu Tathamovi. „Hezoučký, že? Vkusný, nikterak nápadný. A co je s vámi, majore Pendennisi – jak se vynacházíte?“

Ve Fokerově způsobech a zevnějšku bylo cosi, co by bylo přivedlo do dobré nálady i inkvizitora, a tak se vyhladily i vrásky pod Pendennisovou parádní kšticí.

„Mluvil jsem s tím Irem (můžete mluvit bez okolků tady před panem Tathamem, je zasvěcen do všech rodinných záležitostí) a musím se přiznat, že ten rozhovor mě moc neuspokojil. Nechce věřit, že můj synovec je chudý – prohlašuje nás oba za lháře – a když jsem odcházel, ráčil mi naznačit, že jsem zbabělec. Když jste u mne zaklepal, myslel jsem, že jste ten pán, který mi má od Costigana doručit výzvu na souboj – tak vidíte, jak se asi vynacházím, pane Fokere.“

„Snad nemyslíte toho Ira, otce té herečky?“ užasl pan Tatham, který byl sám přísný rozkolník a divadlu nepřál.

„Toho Ira, otce té herečky – zrovna toho. Copak jste neslyšel, jak se můj synovec do ní zbláznil?“ – a major Pendennis musel advokátovi vyprávět synovcův milostný román, což pan Foker jako obvykle provázel hodně nenucenými trefnými poznámkami.

Pan Tatham úplně žasl. Proč se paní Pendennisová neprovdala za nějakého seriózního člověka, pomyslel si – pan Tatham byl vdovec – tak by toho nešťastného hocha byla uchránila před zatracením! Pokud šlo o slečnu Costiganovou, neměl vůbec slov – stačí si uvědomit, jaké má povolání. Pan Foker zde namítl, že zná všelijaké neobyčejně slušné lidi taky z takové boudy (takhle říkal chrámu Thaliinu). No, to je možné, pan Tatham to připustil – ale otce pan Tatham zná osobně – ten člověk má hroznou pověst, chlastá víno, povaluje se po hospodách a kulečníkových sálech a notoricky neplatí dluhy. „Já dobře vím, pane majore, proč se ten chlap nepřijde do mé kanceláře přesvědčit o pravdivosti toho, co jste mu tvrdil,“ řekl. „Leží u nás soudní příkaz proti němu a ještě jednomu takovému nectnému chlapovi, také herci, ve věci jedné směnky, kterou dal panu Skinnerovi, velice slušnému člověku, co má tady v městě obchod s potravinami a prodává i víno a alkoholické nápoje a je členem Společnosti přátel. Costigan přišel k panu Skinnerovi s brekem – přišel za ním s brekem do krámu – a tak jsme na něho nepodali žalobu, ani na toho druhého, protože ani jeden, ani druhý nám nestojí za fajfku tabáku.“

Zatím co pan Tatham toto vykládal, ozvalo se potřetí klepání na dveře a vešel pán atletické postavy v ošumělém oprýmkovaném šosatém kabátě a v ruce držel obálku s velikánskou červenou pečetí. „Smím mít tu čest a promluvit si s majorem Pendennisem mezi čtyřma očima?“ spustil. „Potřebuji vám říct několik slov beze svědků, pane majore. Nesu vám poselství od přítele, kapitána Costigana,“ – ale tu se muž s basovým hlasem zarazil, rozpačitě zmlkl a zbledl – spatřil totiž hlavu a tvář pana Tathama, která se mu vryla do paměti.

„Haló, Garbettsi, jen dál, mluvte!“ povzbudil ho rozjařeně pan Foker.

„Vida – namoutě, vždyť tohle je ten druhý ručitel na směnce!“ řekl pan Tatham. „Hola, pane, neutíkejte – povídám, neutíkejte!“ Ale Garbetts, v obličeji zsinalý jako Macbeth, když se mu zjevil duch Bankův, zasípal několik nesouvislých slov a vyrazil z pokoje.

Majora to úplně vyvedlo z vážné nálady a dal se do smíchu. Taktéž i pan Foker, který řekl: „Tohle se povedlo, jen co je pravda!“ Taktéž i advokát, ačkoli už z povolání to byl seriózní pán.

„Tak si myslím, pane majore, že souboj nebude,“ řekl mladý Foker a začal tragéda napodobovat. „A jestli přece bude, tenhle starý pán – vaše jméno je Tatham, že? – moc mě těší, že jsem se s vámi seznámil, pane Tathame – mohl by na ně poslat soudní dráby, aby to pánům zatrhli.“ Pan Tatham slíbil, že to udělá. Major vůbec nelitoval, že pře skončila tak směšně. „Mně se zdá, pane Fokere, že přijdete vždycky jako na zavolanou, abyste mě dostal do dobré nálady,“ řekl.

Jak bylo panu Fokerovi souzeno, nebyla to jediná příležitost, kdy měl toho dne rodině Pendennisových prokázat službu. Už jsme řekli, že měl přístup do bytu kapitána Costigana, a tak si odpoledne řekl, že generála navštíví a dozví se z jeho vlastních úst, jak ráno dopadla ta rozmluva s panem Pendennisem. Kapitán Costigan nebyl doma. Dcera mu dovolila, ba dokonce ho vybídla, aby se šel poveselit mezi stolní společnost v hostinci U Straky, kde se v té chvíli bezpochyby chvástal, jak se nemůže dočkat, až zavraždí jednoho sprosťáka – byl totiž nejen udatný, ale byl si toho i moc dobře vědom a rád se svou odvahou chlubil a tak říkajíc ji před lidmi provětrával.

Costigan tedy doma nebyl, ale slečna Fotheringayová byla – myla čajové šálky a pan Bows jí dělal společnost.

„Zrovna jste po snídani, jak vidím – má poklona!“ řekl pan Foker, strčil hlavu do dveří a komicky se ušklíbl.

„Ať už jste pryč, vy šašku!“ rozkřikla se slečna Fotheringayová.

„Snad chcete říct pojďte dál,“ odpověděl jí, „tak tady jsem!“ a vešel do pokoje, založil ruce v loktech a začal otáčet hlavu kolem dokola nesmírnou rychlostí jako harlekýn v pantomimě, když se vynoří ze své kukly či slupky. Slečna Fotheringayová se zplna hrdla rozesmála – stačilo, aby Foker jen mrknul okem, a už se dala do smíchu, kdežto i nejuštěpačnější vtipy Bowsovy jí nanejvýš vyloudily jen slabý úsměv a nejkrásnější proslovy chudáka Pena ji jen přiváděly do rozpaků. Když Foker svůj harlekýnský výstup skončil, padl na koleno a políbil jí ruku.

„Vy jste hrozně legrační človíček,“ řekla slečna Fotheringayová a náramně dobrosrdečně ho plácla. Když jí Pen líbal ruku, vždycky se celý chvěl. Kdyby ho byla plácla, byl by snad z toho měl smrt.

Po těchto úvodních výstupech se dali všichni tři do řeči. Pan Foker ostatní dva bavil líčením výjevu, jehož byl před chvílí svědkem – jak se pan Garbetts zmateně dal na útěk – a teprve tak se dověděli, kam až generál zašel v hněvu na majora Pendennise. Foker vydal pádné svědectví o tom, jak je major pravdomluvný a čestný, a vylíčil ho jako skvělého světáka, který se pohybuje ve vyšších kruzích a nikdy by se nesnížil ke lži – tím méně aby oklamal takovou rozkošnou krasavici, jako je slečna Fotheringayová.

Šetrně se dotkl i choulostivé otázky sňatku, ačkoli se neovládl a dal najevo, že si Pena moc necení. Měl vůči Penovi snad oprávněné opovržení pro jeho přepjatou sentimentálnost, neboť byl přesvědčen, že tuhle slabou stránku jemu samému nelze vytýkat. „Já jsem věděl, že to s ním nepůjde, slečno Fotheringayová,“ řekl a pokýval hlavičkou. „Nemohlo to jít. Nechtěl jsem do toho strkat nos, ale věděl jsem, že to nepůjde. Je pro vás moc mladý – je to cucák – a nakonec se ještě dovídáme, že je chudý jako Job. Nemůže si ho přece za žádnou cenu vzít, viďte, pane Bowsi?“

„Ale je to takový roztomilý chudáček,“ řekla smutně slečna Fotheringayová.

„Chudáček – žebráček,“ přitakal Bows s rukama v kapsách a vrhl na slečnu Fotheringayovou zvláštní pohled. Snad s údivem myslel na to, jak si ženy s muži zahrávají, jak si je dovedou otočit kolem malíčku a potom pustit k vodě.

Ale pan Bows bez nejmenších námitek uznal, že slečna Fotheringayová má podle jeho názoru plné právo dát panu Arturu Pendennisovi košem, a prohlásil, že on ten sňatek vždycky pokládal za nemožně pošetilý – a slečna Costiganová se přiznala, že to byl také její názor, ale že se nedovedla vzdát naděje na dva tisíce liber ročně. „Takhle to dopadá, když člověk věří tatínkovým povídačkám,“ řekla. „Na mou duši, příště se spolehnu jen na sebe,“ a v té chvíli se jí v duchu pravděpodobně zjevila statná postava sira Derbyho Oakse.

Slečna Costiganová pak začala vychvalovat majora Pendennise, prohlásila, že to je pravý gentleman, navoněný levandulí a oblečený jako ze škatulky – pan Bows se zas vyslovil, že to je správný chlapík, jenže tak trochu starý hejsek, a tu pana Fokera najednou napadlo, že je oba pozve i s majorem na večeři do svých pokojů u Jiřího. „Slíbil mi, že se mnou dnes povečeří, a tak si myslím, že po té malé – po té malé výtržnosti dnes ráno, kdy generál nebyl v právu, jak musím uznat – bylo by to od vás pěkné, víte – a pak vím, že major se do vás úplně zamiloval, slečno Fotheringayová. Sám mi to říkal.“

„Třeba by z ní přece mohla být paní Pendennisová,“ podotkl posměšně pan Bows. „Ne, děkuji, pane Fokere – já už jsem jedl.“

„Ale to bylo ve tři,“ namítla slečna Costiganová, která měla vždycky chuť k jídlu, „a já přece nemůžu jít bez vás.“

„Budeme mít humrový salát a šampaňské,“ řekl ten netvor, který nedovedl přeložit ani holou latinskou větu a z matematiky znal leda tak trojčlenku. No, za humrovým salátem a šampaňským by slečna Costiganová byla šla bůhvíkam, kdyby to bylo v mezích slušnosti – a tak se major Pendennis v sedm večer vskutku octl u stolu ve společnosti pana Bowse, houslisty z povolání, a slečny Costiganové, jejíž otec mu před několika hodinami chtěl prohnat kouli lebkou.

Aby nálada byla co nejdružnější, poslal pan Foker (který znal Costiganovy oblíbené krčmy) svého sluhu do hostince U Straky, kde generál právě prozpěvoval dojemnou píseň. Byl odtamtud odveden na večeři. Když u té tabule uviděl svou dceru a Bowse, bylo to vskutku překvapení – major Pendennis se dal do smíchu a srdečně podal Costiganovi ruku, kterou generál podal avec effusion, jak říkají Francouzi. Byl už řádně nalitý a rozplakal se už při té písni, ještě než se připojil k malé společnosti u Jiřího. Při večeři se ještě několikrát rozbrečel a říkal majorovi můj nejdražší příteli. Pan Foker a sluha ho doprovodili domů a major rytířsky nabídl rámě slečně Costiganové. Když přišel nazítří na návštěvu, přivítali ho náramně přátelsky a pánové si navzájem dělali zdvořilé poklony. Při loučení major slečnu Costiganovou horlivě ujišťoval, že je jí k službám, kdykoli by jí mohl být užitečný, a panu Fokerovi stiskl ruku co nejsrdečněji a nejvděčněji a zároveň ho ubezpečil, že mu prokázal ohromnou službu.

„To jsem rád,“ řekl pan Foker a rozešli se ve vzájemné úctě.

Když se major Pendennis nazítří vrátil do Dubí, nepověděl nikomu, co se událo předešlého večera, ani se nezmínil o společnosti, v níž jej strávil. Ale zdržel pana Smirka na oběd a každý, kdo byl zvyklý pozorovat jeho chování, mohl si povšimnout, že jeho veselost a povídavost je trochu nucená a že je v rozhovoru se synovcem neobvykle blahosklonný a ostražitý. Když šel Pen spát, popřál mu major s velkým důrazem boží požehnání, a když dával paní Pendennisové dobrou noc, zdálo se, jako by jí chtěl ještě něco říci, ale pak mu napadlo, že kdyby mluvil, mohl by jí třeba překazit spánek, a tak ji raději nechal vyspat v klidu.

Nazítří ráno přišel na snídani dřív, než měl ve zvyku, a pozdravil všechny velice srdečně. Pošta obyčejně docházela až po snídani. Když starý sluha Jan přišel rozdávat dopisy a noviny, major viděl, že Pen dostal také jeden, a pozorně se na synovce zadíval – Artur se začervenal a dopis hned odložil. Poznal rukopis – byl Costiganův – a nestál o to, aby dopis četl v přítomnosti ostatních. Major Pendennis také věděl, od koho ten dopis je. Dal jej sám den předtím na poštu v Chatteris.

Řekl Lauře, aby šla pryč, a holčička uposlechla, protože ho beztak neměla ráda. Sotva se za ní dveře zavřely, vzal major za ruku paní Pendennisovou, pohlédl na ni velice významně a ukázal na dopis pod novinami, které Pen právě četl, nebo se tak aspoň tvářil. „Nepřišla bys do salónu?“ zeptal se jí. „Potřebuji s tebou mluvit.“

Udivená vyšla za ním do haly.

„Co je?“ zeptala se rozrušeně.

„Ta záležitost skončila,“ odpověděl major Pendennis. „V tom dopise mu slečna dává košem. Sám jsem jej včera nadiktoval. Slečna k němu připsala jen pár řádek na rozloučenou. Už je po všem.“

Helena běžela zpátky do jídelny a švagr šel za ní. Sotva prve odešli, Pen se pustil do čtení toho dopisu. Četl jej s užaslým obličejem. Stálo tam, co major už říkal: že pana Costigana nesmírně těší laskavá pozornost, jakou Artur věnoval jeho dceři, ale že teprve teď zjistil finanční poměry pana Pendennise. Jsou takové, že sňatek prozatím vůbec nepřichází v úvahu, a s ohledem na velký věkový rozdíl mezi slečnou Costiganovou a panem Pendennisem je i v budoucnu nemožný. Za těch okolností se pan Costigan musí v nejhlubší úctě a vážnosti s panem Pendennisem rozloučit a navrhuje mu, aby je přestal navštěvovat, alespoň po nějakou dobu.

Slečna Costiganová připojila několik řádek. Vyjádřila souhlas s otcovým rozhodnutím. Poukázala na to, že je o mnoho let starší než Artur, a že na zásnuby proto nemůže být pomyšlení. Ale bude mu vždycky vděčná za laskavost, jakou jí prokázal, a doufá, že on jí zachová své přátelství. Ale zatím ho prosí, aby se s ní nescházel, dokud ten rozchod nepřebolí.

Pen četl Costiganův dopis i s dodatkem automaticky – takřka si neuvědomoval, co v něm stojí. Rozhlédl se jako pomatený a uviděl matku a strýce, jak ho smutně pozorují. V Helenině obličeji se zračila něžná mateřská úzkost.

„Co – co má tohle znamenat?“ řekl Pen. „Nějaký žert či co. Tohle nepsala ona. To psala snad služka. Kdo mi tohleto spískal?“

„Jak vidíš, je na tom podpis jejího otce,“ řekl major. „Ty dřívější dopisy nepsala ona – tohle je její rukopis.“

„Jak to víte?“ rozkřikl se zuřivě Pen.

„Viděl jsem ji, jak tohle psala,“ odpověděl strýc a hoch vyskočil, ale matka k němu přistoupila a vzala ho za ruku. Odstrčil ji.

„Jak jste se s ní seznámil? Proč se mezi nás stavíte? Co jsem vám kdy udělal, že si to dovolujete? Ne, tohle není pravda, tohle není pravda!“ rozkřikl se rozzuřený Pen. „Tohle neudělala o své vůli. Nemyslí to doopravdy. Vždyť mi dala slovo! Kdo jí co nalhal, aby se se mnou rozešla?“

„V naší rodině se nelže, Arture,“ odpověděl major Pendennis. „Pověděl jsem jí pravdu, totiž že nemáš peníze, abys ji uživil, poněvadž její hloupý otec jí namluvil, že jsi bohatý. A když se dověděla, jak jsi chudý, ihned o tebe přestala stát, vůbec jsem ji nemusel přemlouvat. Má docela pravdu. Je o deset let starší než ty. Vůbec se nehodí za tvou ženu, a ví to. Jen se podívej na její rukopis a zeptej se sám sebe, zda se taková žena hodí do společnosti tvé matky.“

„Musím se dovědět od ní, je-li tohle pravda,“ řekl Artur a zmačkal dopis v pěsti.

„Nestačí ti mé čestné slovo? Ty předešlé dopisy jí psala její důvěrná přítelkyně, ta umí psát líp než ona – tady se podívej. Tohle je dopis té mladé dámy tvému příteli Fokerovi. Seznámil se s ní u slečny Costiganové, dělala jí důvěrnici –,“ řekl major s lehounkým úsměškem a položil před Pena psaníčko, které dostal od Fokera.

„Tohle je vedlejší,“ řekl Pen, rozpálený hanbou a vztekem. „Mluvíte patrně pravdu, ale musím to slyšet přímo od ní.“

„Arture!“ řekla prosebně matka.

„Musím s ní mluvit,“ prohlásil Artur. „Požádám ji ještě jednou, aby si mě vzala. Udělám to. Nikdo mi v tom nezabrání.“

„Cože, ty by ses oženil s ženskou, která ani nedovede pravopisně psát? Nesmysl! Vzmuž se, prosím tě, a uvědom si, že tvá matka je dáma. Vůbec se pro ni nehodí, aby se stýkala s tím opilým starým šejdířem a s jeho dcerou. Vzmuž se a zapomeň na ni, tak jako ona zapomene na tebe.“

„Vzmuž se, jsi má jediná radost na světě, Arture,“ řekla Helena a vzala ho kolem krku. Major viděl, že jsou oba hluboce dojati, a tak vyšel z pokoje a zavřel za sebou dveře. Usoudil moudře, že udělá nejlíp, když je nechá o samotě.

Dobyl úplného vítězství. Odvezl si z Chatteris plný kufřík Penových dopisů – když mu je Costigan vracel, odměnil se mu tím, že mu zase vrátil určitou směnku, která kapitána a pana Garbettse velice znepokojovala. Tohle si major zas vyřídil s panem Tathamem.

Ještě téhož dne se Pen přihnal jako divý do Chatteris, ale marně se pokoušel o setkání se slečnou Fotheringayovou, jíž tedy zanechal psaníčko, přiložené k dopisu pro jejího otce. Tu přílohu mu pan Costigan vrátil s prosbou, aby to dopisování už přestalo, a po jednom či dvou dalších mladíkových pokusech rozhořčený generál prohlásil, že ta známost musí skončit. Když se jednou Artur s Fokerem procházeli v Chatteris před zámkem, potkali náhodou Emily zavěšenou do otce. Prošla mimo a vůbec nedala znát, že je poznává. Foker cítil, jak se chudák Pen celý třese.

Strýc si přál, aby se Pen vydal na cesty, aby na nějaký čas odjel z Anglie, a matka ho k tomu rovněž přemlouvala, protože se div těžce nerozstonal a ukrutně se trápil. Ale odmítl a řekl rovnou, že nikam nepojede – v tomto případě že neposlechne. A matka ho tak milovala a strýc byl moudrý natolik, že ho nenutili. Kdykoli hrála slečna Fotheringayová, pokaždé jel do Chatteris a šel se na ni podívat. Jednou večer bylo v divadle tak málo lidí, že ředitel vrátil peníze. Pen přijel domů, v osm ulehl do postele a dostal horečku. Jestli to takhle půjde dál, jeho matka ještě za tou ženskou pojede a přiveze ji sem, říkal si major zoufale. Pen byl přesvědčen, že to nepřežije. Nebudeme zde líčit, jak mu bylo – nebudeme zde psát truchlivý deník jeho záchvatů zoufalství a vášně. Copak se tohle nestalo i jiným mužům, že dostali košem jako Pen? Baže stalo, ale na tuhle nemoc se málokdy umírá.

KAPITOLA XIV
Slečna Fotheringayová přijme nové angažmá

Zanedlouho po vylíčených událostech hrál pan ředitel Bingley svou slavnou úlohu Rolly v Pizarrovi před poloprázdným hledištěm, z čehož se mohlo usuzovat, že obecenstvo v Chatteris nemá postavu Rolly ani zdaleka v takové oblibě jako ten skvělý herec. Divadlo zelo prázdnotou. Chudák Pen měl lóže skoro pro sebe, seděl tam osamocený, opřený o parapet, s očima divě upřenýma na jeviště – čekal, až se objeví Cora. Když nebyla na scéně, neviděl nic. Španělé a Peruviáni, průvody a bitvy, kněží a kněžky slunce, to všechno se střídalo ve sledu výjevů, ale pro Artura nic z toho neexistovalo – viděl jen svou Coru, po níž toužilo jeho srdce. Kolikrát potom říkal, že se diví, proč si nevzal s sebou bambitku a nestřelil po ní, tak byl šílený láskou, vztekem a zoufalstvím, a nebýt doma matky, jíž se ten naivní hoch se svým duševním utrpením sice nesvěřoval, ale jejíž mlčenlivá soustrast a bdělost mu tehdy v tom zármutku byla velkou útěchou, kdoví, zda by nebyl spáchal nějaký zoufalý čin a nebyl by předčasně skončil u zdi vězení v Chatteris. Seděl tedy v lóži celý nešťastný a hltal ji očima. A ona mu vůbec nevěnovala pozornost, právě tak jako on ničemu ostatnímu na scéně.

Fotheringayové to ohromně slušelo v bílé říze a leopardí kůži, s namalovaným sluncem na prsou, s nádhernými náramky z falešného zlata na krásných běloskvoucích pažích. Oddeklamovala báječně těch pár slov své úlohy, a ještě líp v ní vypadala. Očima, jimiž si Pena kdysi zcela podmanila, koulela a blýskala tak jako vždycky, ale toho večera nevzhlížely k němu. Nevěděl, ke komu se obracejí, nepovšiml si dvou pánů v sousední lóži, k nimž slečna Fotheringayová ustavičně vysílala rozzářený pohled.

Pen nezpozoroval ani podivuhodnou změnu, jež se udála na jevišti krátce potom, co se ti dva pánové objevili v lóži. V hledišti bylo tak málo lidí, že první jednání se dohrálo jenom jakž takž, a dokonce se začalo mluvit, že obecenstvu se vrátí peníze tak jako onoho nešťastného večera, kdy byl chudák Pen zapuzen. Herci hráli úplně bez nálady, při dialogu zívali a mezi jednotlivými výstupy se hlasitě bavili. I Bingley hrál netečně a paní Bingleyovou v Elvíře bylo sotva slyšet.

Jak to, že paní Bingleyová znenadání zesílila hlas a začala řvát jako býk z Bázan? Co to, že Bingley najednou setřásl apatii, lítal po jevišti jako divý a hulákal jako Kean? Proč Garbetts a Rowkins a slečna Rouncyová začali všichni zkoušet moc svých kouzel a půvabů a rozháněli se po prknech, šilhali a hlasitě vykřikovali texty svých úloh na ty dva pány v lóži č. 3?

Jeden byl tichý mužíček v černém, s šedivou hlavou a usměvavým zchytralým obličejem – druhý byl v každém ohledu skvělá a pozoruhodná osobnost. Byl to urostlý a tělnatý pán s orlím nosem a spoustou kučeravých kaštanových vlasů, s licousy a v kabátě s bohatým prýmkováním a sametovými výložkami. Měl na sobě kolik vest, mnoho nádherných prstenů, jehlici s drahokamy a všelijaké řetízky. Když rukou v přiléhavé bílé kožené rukavici vytáhl žlutý kapesník, zavanula hledištěm příjemná vůně pižma a bergamotového oleje. Zřejmě to byla vysoce postavená osobnost, a pro něho hrála celá ta chatteriská divadelní společnost.

Nebyl to zkrátka nikdo jiný než pan Dolphin, proslulý divadelní ředitel z Londýna, v doprovodu svého věrného přítele a tajemníka pana Williama Minnse, bez něhož jakživ nikam nejezdil. Nebyl v lóži ani deset minut, a Bingley i ostatní si ho už povšimli – ihned všichni začali hrát co nejlíp a každý se snažil upoutat pozornost toho vznešeného návštěvníka. I chladné srdce slečny Fotheringayové, které se nenechalo ničím vzrušit, se možná trochu tetelilo, když se octla na scéně před proslulým londýnským impresáriem. Úloha jí neskýtala zvláštní příležitost si zahrát – měla jen vypadat hezky a zaujímat malebné postoje s dítětem v náručí, a to se jí dařilo obdivuhodně. Marně se ostatní herci snažili získat přízeň divadelního sultána – Pizarrovi ani nezatleskal. Bingley hulákal a paní Bingleyová ječela, a pan ředitel si jen šňupl z velikánské zlaté tabatěrky. Teprve v posledním výjevu, kdy Rolla se vpotácí na scénu s dítětem v náručí (Bingley už nemá takovou sílu, jako míval, a jeho čtvrtý syn, mladý pán Talma Bingley, je na svůj věk neuvěřitelně veliký) – kdy Rolla vrávoravě přistoupí s dítětem ke Coře, která se k němu přižene s výkřikem a řekne „Bože, vždyť je zbrocené krví!“ – teprve pak ředitel z Londýna zatleskal a nadšeně křikl „Výborně!“

Když pan Dolphin přestal tleskat, plácl tajemníka na rameno a řekl: „Namoutě, Billy, to je herečka!“

„Kdo ji téhle fintě naučil?“ podivil se Billy, potutelný starý pán. „Pamatuji se na ni, když hrála v Olympicu, a vem mě ďas, tehdy to byla úplná husa!“

Byl to pan Bows z orchestru, který ji zmíněné fintě naučil. Celá společnost slyšela ten potlesk, a když opona spadla, všichni se nahrnuli kolem slečny Fotheringayové a závistivě jí blahopřáli.

To, že se pan Dolphin ukázal v takovém bezvýznamném divadle v zapadlém Chatteris, dá se vysvětlit takhle. Ať dělal, co chtěl, ať bez ustání vytruboval své úspěchy, ať se sebevíc blýskal svým talentem a vítěznou slávou dobré staré anglické komedie, jíž dělal reklamu na svých plakátech, jeho divadlo (které, dovolíte-li, abychom nepoškodili jeho nynější choulostivou situaci a investovaný kapitál, nazveme třeba Muzeum) finančně nikterak neprospívalo a proslulý impresário se octl na pokraji bankrotu. Slavný Hubbard hrál ve dvaceti dramatických rolích a vydělal divadlu na gáži sotva pro sebe – proslulí manželé Cawdorovi vystoupili v tragédii pana Rawheada a mimo to v řadě kusů s úlohami, v kterých si je diváci oblíbili, a nepřilákali obecenstvo. Krátkou dobu ještě táhl Herr Garbage se svými lvy a tygry, dokud mu jedna z těch šelem neukousla kus ramene, načež zakročil lord kancléř a takovýmto představením udělal konec. A výpravná opereta, uvedená s bezpříkladným leskem a úspěchem, s monsieurem Poumonsem jako prvním tenorem a obrovským orchestrem, chudáka Dolphina na jeho vítězné dráze div nepřivedla na mizinu – takže byl se svou geniální podnikavostí i s finančními prostředky najednou v koncích, jak se zdálo. Dotáhl jakž takž sezónu při polovičních gážích, s operetkami, slabými starými komediemi a levnými balety, a všichni už jen čekali, kdy se jeho jméno objeví v Úředním věstníku.

Jeden ze vznešených mecenášů divadla Muzeum a předplatitel velké proscéniové lóže byl pán, jehož jméno se už vyskytlo v tomto příběhu: ten osvícený mecenáš umění a zasvěcený milovník hudby a divadla byl milostivý markýz Steyne. Jeho Lordstvo však zastávalo vysokou státnickou funkci, a tak nemohlo chodit do divadla často a včas. Ale někdy přišlo včas na balet, ředitel Jeho Lordstvo vždycky přeuctivě přivítal a markýz ho někdy blahosklonně pozval do své lóže. Měla spojovací chodbičku k jevišti, a když se tam něco událo, co se markýzovi obzvlášť líbilo, nebo když se mezi koryfeji ukázala nějaká nová tvář či provedla-li hezká baletka nějaký pas s obzvláštní gracií a obratností, byl vždycky pověřen pan Wenham, pan Wagg nebo některý jiný markýzův pobočník, aby se vydal do zákulisí a vyřídil tam od té vzácné osobnosti pochvalné uznání nebo vyzvěděl různé podrobnosti, jež měly ukojit lordovu zvědavost nebo jeho zájem o dramatické umění. Obecenstvo na něho nevidělo, protože se lord Steyne skromně ukrýval za záclonou a díval se jen na jeviště – ale člověk to poznal, byl-li v divadle, protože všichni členové baletního sboru a všichni hlavní tanečníci vrhali pohledy do jeho lóže. Vídal jsem kolik desítek párů očí (jako třeba v palmovém tanci v baletu Cook na Tahiti, v němž nejméně sto dvacet krásných divošek v palmových listech a zástěrkách z peří muselo tančit kolem Floridara v úloze kapitána Cooka), jak se při tanci otáčely k té lóži, a často jsem se obdivoval duchapřítomnosti mademoiselle Sauterelle nebo mademoiselle di Bondi (které se říkalo gumová panenka), jak i při tom, když se tetelivě vznášela úplně ve vzduchu jako opeřený korkový míček, ustavičně šilhala krásnýma očima po té lóži, kde seděl vznešený Steyne. Občas člověk za tou záclonou zaslechl chraptivé „Výborně! Výborně!“ nebo ji rozhrnuly dvě bílé rukavice a začaly tleskat. Když se Bondi nebo Sauterelle zase snesly na zem, dělaly pukrlátka a vysílaly úsměvy obzvláště směrem k těm rukám, než se udýchané a šťastné zase roztančily po jevišti.

Jednou večer byl ten vznešený velmož s několika vybranými přáteli ve své lóži v Muzeu a chovali a smáli se tam tak hlučně, až to pohoršilo obecenstvo v přízemí a mnoho rozhořčených hlasů křičelo: „Ticho!“ Wagg se divil, že nezakročí policie a ty darebáky nevyvede. Wenham bavil společnost v lóži výňatky z důvěrného dopisu, který dostal od majora Pendennise, jehož nepřítomnost v Londýně v plné sezóně byla přátelům nápadná, neboť ho ovšem těžce postrádali.

„Tajemství je venku,“ řekl pan Wenham, „vězí za tím ženská.“

„Dejte s – – – pokoj, Wenhame, vždyť je tak starý jako vy,“ okřikl ho pán za záclonou.

„Pour les âmes bien nées, l’amour ne compte pas le nombre des années,“ prohlásil dvorně pan Wenham. „Co se týče mne, doufám, že budu její obětí až do smrti a že se každoročně nešťastně zamiluji.“ Chtěl tím vlastně říci: „Nemluvte, mylorde – já jsem o tři roky mladší než vy a dvakrát líp conservé.“

„Vy mě dojímáte, Wenhame,“ řekl ten velmož a připojil jedno ze svých obvyklých zaklení: „Zatraceně mě dojímáte. Mám to rád, když si chlap uchová mladistvé iluze až do našeho věku – a když má srdce pořád tak vřelé jako vy. K ďasu, člověče, je to radost znát takového šlechetného, nevinného tvora. – Kdo to je, ta holka v druhé řadě, s modrými mašlemi, třetí od kraje – krásná holka! Ano, my dva, vy a já, jsme sentimentální. Wagg o tyhle věci asi tolik nestojí – pro vás je důležitější břicho než srdce, co, Waggu, kamaráde?“

„Já si potrpím na všecko, co je dobré,“ odpověděl velkomyslně Wagg. „Na krásu i burgundské, Venuši i zvěřinu. Neříkám, že Venušiny hrdličky jsou k zahození, poněvadž se v londýnské Taverně neservírují pečené, ale – ale radši nám povídejte o starém Pendennisovi, Wenhame,“ uťal najednou své výklady – neboť mu důvtip selhal, jakmile viděl, že mecenáš ho neposlouchá. Steyne totiž zdvihl kukátko k očím a prohlížel si něco na jevišti.

„Jenže tenhle vtip o Venušiných hrdličkách a londýnské Taverně jsem už někde slyšel – začínáte se opotřebovávat, chudáčku Waggu. Jestli vám to nevadí, budu si muset najít nového šaška,“ řekl lord Steyne a odložil kukátko. „Tak povídejte o starém Pendennisovi, Wenhame.“

„Milý Wenhame – píše –,“ četl pan Wenham, „máte mě už tři týdny na tapetě a bezpochyby jste mě rozcupoval na cucky, jak to máte ve zvyku, a tak můžete pro změnu být zas chvíli dobromyslný a prokázat mi službu. Jedná se o choulostivou věc, entre nous, une affaire de coeur. Jeden můj mladý přítel se zbláznil do jisté slečny Fotheringayové od zdejšího divadla, a musím uznat, že to je hezká ženská, a jak se mi zdá, je zrovna tak dobrá herečka – jako málokterá z těch, co se ukazují našminkované. Hraje Ofelii, lady Teazlovou, paní Hallerovou a podobné úlohy. Čestné slovo, je skvělá, skoro jako Georgesová v dobách své slávy, a pokud se v tom vyznám, daleko lepší než všecko, co máme u divadla. Potřebuji pro ni angažmá v Londýně. Nemohl byste přimět svého přítele Dolphina, aby se na ni přijel podívat – aby ji angažoval – aby si ji odtud odvezl? Slovíčko od jednoho našeho vznešeného přítele (rozumíte) by v téhle věci prokázalo neocenitelnou službu, a kdybyste ho mohl v mém zájmu zainteresovat – slíbil bych vám za to, co byste chtěl – byla by to největší laskavost, jakou byste mi mohl prokázat. No tak, buďte tak hodný a udělejte to pro mne, já jsem vždycky tvrdil, že jste hodný člověk, a na oplátku jen poroučejte

svému oddanému

A. Pendennisovi.“

„Je to jasný případ,“ řekl pan Wenham po přečtení toho dopisu. „Starý Pendennis se zamiloval.“

„A zřejmě chce tu ženskou dostat sem do Londýna,“ dodal pan Wagg.

„Moc rád bych viděl Pendennise na kolenou,“ řekl pan Wenham, „při jeho revmatismu.“

„Jak třeba podává své milované kadeř svých vlasů,“ dodal pan Wagg.

„Pitomost!“ ozval se velmož. „Má přece na venkově příbuzné! Povídal něco o synovci, který tam má majetek a mohl by se dostat do sněmovny. Tohle je román toho synovce, spolehněte se. Ten mladý je v nějaké bryndě. Mně se to stalo taky – když jsem byl v pátém ročníku v Etonu – s dcerkou zahradníka – přísahal jsem jí, že se s ní ožením. Byl jsem do ní blázen – chudinka Polly!“ Tu se lord Steyne chvíli odmlčel – snad před ním vyvstala minulost a George Gaunt byl zase mladý chlapec, ještě ne tak docela zkažený. – „Ale podle toho, co Pendennis píše, musí to být jářku pěkná ženská! Zavolejte Dolphina, ať nám poví, jestli snad o ní něco ví.“

Nato se Wenham vyřítil z lóže, odstrčil zřízence, který střežil dveře vedoucí do zákulisí, přestože ho zřízenec pozdravil co nejuctivěji. Pak už Steynův vyslanec, který se v těch místech moc dobře vyznal, bez nesnází vnikl do zákulisí a nalezl ředitele, který právě (což se nedělo tak zřídka) nadával a spílal dámám z baletního sboru, že nekonají svou povinnost.

Jakmile pan Dolphin uviděl pana Wenhama, nadávky mu uvízly na rtech, honem odtáhl ruku, zaťatou v pěst před obličejem jedné provinilé baletky, a popadl jí ruku příchozího.

„Dobrý večer, pane Wenhame! Jak se daří Jeho Lordstvu? Vypadá ohromně dobře,“ řekl ředitel s úsměvem, jako by jakživ nebyl býval navztekaný, a s radostí si pospíšil do lóže lorda Steyna, aby tomu velikánu osobně složil poklonu.

Výsledkem jejich rozmluvy byl jeho zájezd do Chatteris, odkud markýzi Steynovi napsal, že mu je ctí, může-li Jeho Lordstvu oznámit, že viděl tu dámu, o níž mu Jeho Lordstvo říkalo, že ho nadchla jak svým uměním, tak i osobním zjevem, a proto slečnu Fotheringayovou angažoval, takže se jí brzy dostane té cti, aby si zahrála před londýnským obecenstvem a osvíceným a vznešeným mecenášem divadla, markýzem Steynem.

Pen se o novém angažmá slečny Fotheringayové dočetl v chatteriských novinách, v nichž tolikrát opěval její půvaby. Redaktor se velice pěkně zmínil o jejím hereckém umění i o její kráse a prorokoval jí v hlavním městě úspěch. Ředitel Bingley dal vylepit plakáty na „poslední vystoupení slečny Fotheringayové v místním divadle“. Chudák Pen a sir Derby Oaks ovšem věrně chodili do divadla dál: sir Derby sedal v proscéniové lóži, házel kytice a byl odměňován vděčnými pohledy, Pen v jedné z prázdných lóží, vyhublý, nešťastný a osamělý. Nikomu na tom nezáleželo, jestli slečna Fotheringayová odjede, nebo zůstane, kromě těch dvou – a snad ještě jednoho, totiž pana Bowse z orchestru.

Jednou večer po představení přišel z orchestru do lóže, kde seděl Pen, stiskl mu ruku a požádal ho, aby se s ním šel projít. Prošli spolu Hlavní ulicí, pak se při měsíčku posadili na chatteriském mostě a hovořili o Ní. „Proč bychom si tu spolu neposeděli na mostě, když jsme na tom oba stejně, a už hezky dlouho,“ řekl pan Bows. „Nejste jediný člověk, který se do té ženské pobláznil. A já nemám takovou výmluvu jako vy, protože jsem starší a znám ji líp. Ta ženská má srdce jako tady ten kámen, o který se opíráte, a kdyby teď jeden z nás spadl do vody a víckrát už nevyplaval, bylo by jí to docela jedno. Ne – kdybych to byl já, nebylo by jí to tak docela jedno, protože mě potřebuje, abych ji učil – pamatujte, beze mne jí to nepůjde a bude mě ještě prosit, abych za ní přijel do Londýna. Ale kdyby mě nepotřebovala, ani by jí to nenapadlo. Nemá srdce ani hlavu ani rozum ani cit – nezná zármutek ani starosti. Už jsem chtěl říci, že ani radosti – ale to bych lhal: ráda dobře jí a má radost, když se jí lidé obdivují.“

„A vy se jí dvoříte?“ zeptal se Pen s upřímným zájmem, protože ho ten nevrlý ošklivý mužíček udivil.

„Tak ze zvyku, jako člověk šňupe nebo chlastá,“ odpověděl druhý. „Učím ji už pět let a nemohu bez ní být. To já jsem z ní udělal herečku. Jestli si mě tam nezavolá, pojedu za ní sám, ale já vím, že si mě zavolá. Potřebuje mě. Jednoho dne se vdá, a pak mě odkopne, tak jako já tady toho špačka.“

Rozžhavená jiskřička spadla dolů do vody a zmizela, a když jel Pen té noci domů, kupodivu přemýšlel o někom jiném než o sobě.

KAPITOLA XV
Šťastné městečko

Dokud se nepřítel nedal definitivně na ústup, setrvával major Pendennis umíněně posádkou v Dubí. Zdánlivě si nevšímal, co Pen dělá, ani mu v tom nekladl žádné meze, ale přesto se mu dařilo mít ho ustavičně na očích sám nebo prostřednictvím svých důvěrníků, takže bdělý poručník moc dobře věděl o synovcových spádech.

Myslím, že skoro každý, kdo čte tenhle nebo nějaký jiný román, dříve či později zažil či zažije nešťastnou lásku, zaviněnou osudem, okolnostmi, proradnou ženou nebo jeho vlastní vinou. Nechť si tedy ctěný čtenář připomene své citové rozpoložení v takovém případě a podle něho si představí utrpení Penovo. Ty mučivé noci sžíravé horečky! Ty šílené tužby, narážející na nezdolné překážky nebo chladnou lhostejnost a znovu a znovu odmršťované žulovou hradbou! Kdyby bylo možno sestavit seznam bolestných vzdechů, úvah a proklínání těch, kterým jen dnešní noci nedá v Londýně spát nešťastná láska, byl by to objemný katalog! Jaképak asi procento mužského obyvatelstva našeho hlavního města bude zítra ráno ještě ve dvě nebo ve tři bdít, počítat vlekoucí se hodiny, jak je truchlivě odbíjejí zvony, a bude se v posteli převalovat z boku na bok, nepokojně, roztouženě a ztrápeně? Je to soužení! Nikdy jsem neslyšel, zajisté, že by nešťastná láska někoho připravila o život, ale znal jsem tlusťocha, kterého připravila skoro o čtvrtinu jeho váhy. Ponenáhlu pak zase přibral, a je snad dokonce i tlustší, než býval – pravděpodobně se zas utěšuje nějakou novou náklonností, která mu obrůstá srdce a žebra, a tak i mladý Pen se jednou utěší jako tolik jiných z nás. Říkáme tohle proto, aby ho dámy snad předčasně neoplakávaly nebo aby se jeho chorobou vážně neznepokojovaly jako jeho matka – jenže mateřská láska je schopna vymýšlet si nejstrašnější věci. „Věř mi, má nejdražší,“ říkal jí rytířský major, „hoch se z toho dostane. Jakmile ji odtud vystrnadíme, odvezeme ho někam a trochu mu ukážeme život. A zatím si o něho nedělej starosti. Polovičku toho, co člověk vytrpí, když ho ženská nechá, zaviní ješitnost, a ne láska. Je to zatrolená věc, když ženská člověka nechá, to se ví, ale jen se podívej, jak snadno opouštíme my je!“

Paní Pendennisová s tím neměla zkušenosti. Poznatky tohoto druhu se zcela vymykaly chápacím vlohám té prostoduché dámy. Nerada o takových věcech mluvila, nerada o nich i přemýšlela: i ona si prožila nesmělé, nezdařené srdeční dobrodružství, přetrpěla je a vystonala se z něho. Proto snad neměla dost pochopení pro vášnivé city druhých, pokud ovšem nešlo o Artura, jehož utrpení bylo i jejím utrpením, ba při mnohých Penových nemocech a bolestech zakusila pravděpodobně mnohem víc než on. V jeho nynějším žalu s ním cítila mlčky a střehla ho žárlivě, ačkoli, jak jsme už řekli, Pen se jí se svým trápením nesvěřoval.

Musí se uznat, že i major osvědčil nemalou shovívavost a velice chvalitebnou oddanost rodině. Život v Dubí byl nesmírně nudný pro člověka, který měl volný přístup do poloviny vznešených domů v Londýně a byl zvyklý objevit se za jediný večer ve třech až čtyřech salónech. A v Dubí neměl jiné zábavy, než že občas povečeřel s doktorem Portmanem nebo venkovským velmožem ze sousedství nebo si zahrál backgammon s posmutnělou vdovou, která se ze všech sil snažila ho bavit. Často se nemohl dočkat, až přijde pošta, a večerní noviny pročítal do posledního písmenka. Mimo to o sebe neúnavně pečoval – říkal si, že po těch londýnských hostinách mu klidný život na venkově jen prospěje. Každý den ráno i odpoledne se pečlivě oblékal a denně konal povinnou procházku po terase. Takto se tedy vycházkovou holí, péčí o svůj zevnějšek, zásobou všelijakých léků, hraním backgammonu a čtením novin náš milý světák a filozof obrnil proti nudě – a přestože nedovedl zužitkovat každou hodinu slunečné pohody tak jako včeličky z úlů u zdi zahrady paní Pendennisové, krátil si dlouhou chvíli, jak uměl nejlíp, aby ten nucený pobyt na venkově byl jakž takž snesitelný.

Pen si také někdy večer zahrál backgammon nebo za letních večerů poslouchal, když matka hrála na klavír jednoduché skladby – ale přesto neměl stání a byl hrozně nešťastný. Bylo známo, že někdy je vzhůru dokonce před časným rozedněním a chodí k rybníku v claveringském parku – bylo to smutné jezírko, obklopené zelenými olšemi a zarostlé hustým šelestícím rákosím, kde se za časů baronetova dědečka utopila děvečka z chlíva a její duch tam prý pořád ještě strašil. Ale Pen se neutopil, ač se jeho matka možná domnívala, že to snad má v úmyslu. Rád tam chodil na ryby – mohl si tam nerušeně zapřemýšlet, zatím co splávek kroužil na rozvířených tůňkách rybníku a kolem něho pleskaly ryby. Když něco ulovil, byl z toho radostí celý pryč, a tak někdy nosil domů kapry, líny a úhoře, které pak major upravoval podle receptů francouzské kuchyně.

U toho rybníku a pod svým oblíbeným stromem složil Pen spoustu básní, jež vystihovaly jeho duševní stav – v pozdějších letech se za ně styděl a divil se, jak vůbec mohl takové pitomosti psát. A co se týče toho stromu, byl to strom vykotlaný a Pen si v něm schovával plechové pouzdro s návnadami a ostatní rybářské náčiní, až potom jednou – ale nepředbíhejme události. Zatím jen řekneme, že tam psal básně, a tím se mu náramně ulevilo. Když u muže bol z lásky pokročí takhle daleko, ozývá se možná hlasitě, ale není už tak zlý. Když si člověk láme hlavu, aby vymyslil rým na hoře, kromě obvyklého moře nebo choře, je konec jeho trápení bližší, než vůbec tuší. A tak bylo i s Penem. Měl návaly horka a chladu, dny chmurné a mrzuté nálady, pusté rezignace a malomyslnosti, občas i křečovité záchvaty vzteku a touhy, kdy honem osedlal Rebeku a divoce se na ní proháněl v kraji nebo uháněl do Chatteris a v jízdě zuřivě posunkoval – kočí na vozech a hlídači u mýt byli celí udivení, když je míjel a vykřikoval jméno ženy, která ho zradila.

V té době byl pan Foker velice častým a vítaným hostem v Dubí, kde svou bujarou náladou a zvláštním humorem vždycky majora i Pena pobavil, kdežto vdovu a Lauru uváděl v nemalý úžas. Se svým lehkým kočárkem a tandemem vzbudil na tržišti v Claveringu veliký rozruch – překotil tam jeden stánek, pudla paní Pybusové švihl bičem přes oholený zadek a v hostinci U Claveringova znaku vypil sklenici višňovky. Celá společnost v tom městečku se dověděla, kdo to je, a hledala jeho jméno v Seznamu šlechty. Byl tak mladý a jejich seznamy byly tak staré, že v mnohých jeho jméno vůbec neexistovalo a jeho mamá, už hezky starší dáma, byla uvedena mezi potomstvem hraběte z Roshervillu ještě jako lady Agnes Miltonová, jak se jmenovala za svobodna. Ale v Claveringu se beztak brzy rozhlásilo, jak se jmenuje, jak je bohatý a jakého je urozeného původu, stejně jako tam kdekdo jistě věděl a mluvil o Penově románku s herečkou od chatteriského divadla.

Staré městečko Clavering u sv. Marie, jímž protéká prudká, třpytivá říčka Mumlava a pak se klikatí podél zalesněných svahů claveringského parku – městečko se starobylou kostelní věží a špičatými střechami domů, které se vynořují nad korunami stromů, se starými hradbami, za nimiž se na západ k moři prostírá půvabná pahorkatina, ozářená sluncem – to městečko vypadá z londýnské silnice od vrátnice v Dubí tak vesele a utěšeně, že snad každému cestujícímu na střeše dostavníku musí při té podívané srdce zaplesat a jistě ho napadne, že by se ke konci života plného strázní rád usadil v takovém tichém, přívětivém zákoutí. Tom Smith, který tamtudy jezdíval jako vozka na dostavníku, často cestujícím ukazoval strom poblíž říčky, odkud je krásný pohled na kostel a městečko, a říkal, že tam u toho stromu „sedají malíři a malují ten starý kostel – kdysi to bývalo opatství“. Je odtamtud vskutku hezký pohled a doporučuji pánům Stanfieldovi a Robertsovi, aby si tam někdy zajeli.

Tak jako Cařihrad, když se naň člověk dívá z Bosporu, tak jako paní Rougemontová, když ji člověk vidí z protější lóže přes celé hlediště, tak jako leckterý cíl, za nímž se v životě pachtíme, je Clavering zdálky o mnoho hezčí, než když to městečko poznáme zblízka. Na vzdálenost půl míle vyhlíží vesele, ale je dost pusté a neutěšené. Kromě v tržní dny neuvidíte na ulici nikoho. Jen tu a tam se rozléhá klapání dřeváků – ospalé ticho jinak neruší žádný jiný zvuk, leda skřípání starého zrezivělého vývěsního štítu na hostinci U Claveringova znaku. V tamějším tanečním sále nebyl žádný ples už od té doby, co claveringští dobrovolníci jeden uspořádali na rozloučenou se svým plukovníkem, starým sirem Francisem Claveringem, a stáje, které kdysi povětšině sloužily k ustájení koní toho skvělého, už zaniklého pluku, jsou teď pusté a prázdné, kromě čtvrtků, kdy si tam dávají koně sedláci a jejich dvoukolé káry a bryčky trochu oživí náměstí, nebo dnů zasedání místního soudu, kdy se smírčí soudci scházejí v bývalé herně.

Na jižní straně náměstí se zdvíhá kostel s mohutnými šedivými věžemi, na nichž pěkně vyniknou jemné kamenořezby, svítí-li na ně slunce – v něm ještě víc ztemní stíny masivních opěrných pilířů, zlatě se zatřpytí okna a vzplanou větrníčky. Socha svaté patronky kostela byla otlučena z portálu už před kolika stoletími, i sochy světců uvnitř v kostele, které v tom období nábožného obrazoborectví byly na dosah kladiv a kamení, jsou teď zmrzačené a bez hlav, pokud je nezničil oheň. Jen doktor Portman zná jejich jména a osudy, neboť jeho kaplan Smirke se o starožitnosti moc nezajímá a pan Simcoe (manžel urozené paní Simcoové), duchovní evangelické modlitebny v dolním městě, kterou dal sám postavit, pokládá takové věci za bohaprázdné rouhání.

Fara je důkladné, rozložité cihlové stavení z dob královny Anny. Má dva vchody, jeden z kostela a druhý z náměstí, a stojí na rohu Tisové uličky, v níž jsou: střední škola (ředitel důstojný pán Wapshot), vilka slečny Flatherové, nynější jatky, stodola nebo pivovar ještě z dob opatství a vzdělávací ústav slečen Finucanových pro mladé dívky. Dříve měly obě ty školy své kostelní lavice na kruchtě, každá z jedné strany varhan, ale když se opatský chrám hodně vyprázdnil, poněvadž zaslepení farníci, zlákaní kacířským podnikem v dolním městě, začali odpadat, přemluvil doktor slečny Finucanovy, aby vodily své hezké ovečky dolů, kde se v poloprázdných chrámových lodích kloboučky slečen dost hezky vyjímaly. V prostorné rodinné lavici panstva Claveringů teď nesedá nikdo, jsou tam jen sochy zesnulých baronetů a jejich manželek: rytíř, později baronet sir Poyntz Clavering s rovně zastřiženou bradkou klečí proti své manželce v širokém okruží, lady Rebeku Claveringovou, hodně tlustou dámu, v podobě reliéfu unášejí do nebe dva andílci s modrým žilkováním, kteří se s ní asi dost nadřou – a tak dále. Pen se později v životě na ta sochařská díla moc dobře rozpomínal a v mládí si je často prohlížel, když doktor na kazatelně drmolil své kázání a Smirkovi byla přes pultík vidět jen hlavička s kučeravou kšticí na čele, skloněná nad velikánskou modlitební knihou.

Lidé z Dubí byli věrní návštěvníci starého chrámu, i jejich služebnictvo tam mělo lavici, stejně jako doktorovo, Wapshotovo a služebnictvo z ústavu slečen Finucanových – tři panské a roztomilý mladík v livreji. Wapshotovi byli rodina četná a věrná. Glandersovi s dětmi tam chodili každou neděli, právě tak i lékárníkovi. Paní Pybusová to pravidelně střídala: jednou šla do modlitebny v dolním městě a jednou do opatského chrámu. Chodily tam samozřejmě i děti z dobročinné školy a jejich rodiče. Wapshotovi chlapci povykovali a hlučeli a dupali, když vešli do kostela a hnali se po schodech na kruchtu, a při bohoslužbách hodně hlučně smrkali. Zkrátka a dobře měl v těch zlých dobách opatský chrám docela slušnou návštěvu. Však také měl velkolepý oltář, hodně rodinných znaků zesnulých farníků a heraldických náhrobků. Doktor vydal valnou část svých příjmů na zkrášlení milovaného chrámu, věnoval mu nádherné malované okno, koupené v Holandsku, a skvělé varhany, jakými by nepohrdla ani katedrála.

Ale varhany nepomohly, nepomohlo ani okno – to pocházelo z nějakého papeženského svatostánku, bylo celé pomalované všelijakými modlářskými symboly, a tak možná právě naopak dopomáhalo k tomu, že nová claveringská modlitebna skandálně prospívala na úkor pravověrného chrámu a mnoho doktorových farníků zběhlo k panu Simcoovi a jeho urozené choti. Těm se podařilo hodně vyprázdnit i sousední kapli ebenezerské sekty, kde před Simcoovým příchodem do městečka bývalo tak nabito, že stěsnaní věřící div nepromáčkli zády skla v klenutých oknech. Simcoovy traktáty zalétaly až do chudých domků doktorových farníků a ti je přijímali zrovna tak chtivě jako polévku dobročinného doktora Portmana, nad níž ti nevděční lidé ještě ohrnovali nos. S lidmi z továrny na stuhy u jezu na Mumlavě, kolem níž vyrostlo dolní město, pravověrná církev nepořídila vůbec nic. Tichou slečnu Miru úplně vysadila ze sedla útočná paní Simcoová se svými pobočnicemi. Ach, byl to pro paní doktorovou těžký kříž pozorovat, jak manželovo stádo věřících řídne, a při těch vzácných příležitostech, kdy se setkaly, dávat přednost manželce známého nepřítele státní církve, dceři irského šlechtice – a přitom vědět, že v Claveringu, jejich Claveringu, na nějž doktor vynakládal daleko víc, než mu vynášela jeho prebenda, je společenská klika, která ho špiní, protože si sem tam zahraje whist, a prohlašuje ho za pohana, protože chodí do divadla. Celá nešťastná ho prosila, aby nechal divadla i whistu, vždyť pomalu nemohou dát dohromady ani malou společnost na večeři, takové ty jeho zábavy budí pohoršení – avšak doktor prohlásil, že si bude dělat dál, co považuje za správné nejen on, ale i hodný král Jiří III. (u něhož kdysi býval kaplanem), a že se nevzdá ani whistu kvůli hloupým lidem, které ta hra tolik pohoršuje – to bude radši až do konce života kibicovat své ženě a Miře, než by se nechal zastrašit takovým mrzkým vyhrožováním.

Továrna, která úplně vyhubila pstruhy v Mumlavě a vůbec znamenala pro městečko neštěstí, patřila dvěma rodinám. Starší společník, pan Rolt, chodil do kaple ebenezerské, mladší, pan Barker, do nové modlitebny. V tom městečku se zkrátka lidé hašteřili daleko víc než partaje v londýnském činžáku, a v Čtenářské besedě, kterou založil rozumný a smířlivý pan Pendennis a která měla představovat jakési neutrální území, docházelo k takovým hádkám, že v čítárně nebýval takřka nikdo kromě Smirka, který sice udržoval mdlé přátelské styky se Simcoovou klikou, ale přesto neztrácel zájem o obrázkové časopisy a lehkou světskou literaturu. Bývalo tam vídat i starého Glanderse s bílou hlavou a prošedivělými kníry, a samozřejmě i paní Pybusovou, která si pokaždé prohlédla všechny dopisy, jež tam lidem doručila pošta (claveringská čítárna, jak každý ví, bývala v Bakerově knihkupectví v Londýnské, dřívější Svinské uličce), a přečetla si všechny inzeráty v novinách.

Lze si tedy představit, jaký to vzbudilo rozruch, když se tahle svorná malá obec dověděla o Penově románku s herečkou z Chatteris. Ta novina se roznesla dům od domu a mluvilo se o ní všude, jak mezi příslušníky vysoké církve, tak i lidové církve, ba i mezi těmi, kdo nepatřili k žádné z církví. Přetřásala se i mezi slečnami Finucanovými a učitelkami v jejich ústavě, a kdožví, možná že o ní debatovaly i slečinky v ústavních ložnicích. Velcí hoši z Wapshotovy školy ji šířili ve svém vlastním podání, a když uviděli Pena v kostelní lavici, zvědavě po něm pokukovali, nebo když ho potkali v Chatteris, opovržlivě si na něho ukazovali prstem. Odjakživa ho nenáviděli a říkali mu lord Pendennis, protože nenosil manšestráky jako oni, jezdil na koni a nafukoval se jako světácký hejsek.

Musí se podle pravdy přiznat, že zprávu o Penově milostném románu rozhlásila hlavně paní Portmanová. Cokoli se o něm ta hodná paní doslechla, zaručeně to hned dala k dobrému svým bližním, a což teprve když se dověděla o tom malém skandálu, k němuž kvůli Penovi došlo v Chatteris – doktor Portman věděl, že se to hned druhý den rozhlásí po celé jeho farnosti. A vskutku tomu tak bylo – mluvilo se o tom po celém městečku: v čítárně, u modistky, v ševcovském krámě i v obchodě na rohu, kde se prodávaly veškeré potřeby pro domácnost – u paní Pybusové, u Glandersových, na večírku u urozené paní Simcoové i v továrně, ba dokonce se ta novina za pár hodin donesla i do mlýna, a tak se Penovo pošetilé milostné dobrodružství přemílalo všude.

Když se doktor Portman nazítří ukázal na ulici, zastavovali ho kvůli tomu všichni jeho známí. Chudák duchovní věděl, že to rozhlásila jeho Betsy, a byl celý nešťastný. Jakáž pomoc – jednou to muselo ven, tak tedy bude líp, když se lidé dovědí, jak to doopravdy bylo. Jak lidé v Claveringu pomlouvali paní Pendennisovou, že syna rozmazluje, a přemoudřelého darebáka Artura, že se opovážil udělat nabídnutí sňatku herečce, o tom se nemusíme šířit. Jestliže lidé v naší vlasti mají hrdost, a zaručeně jí tu máme až dost, nikdo nemá hrdost tak zakořeněnou jako maloměstské paničky. „Pro pána krále, ta matka je úplně zaslepená láskou k tomu drzému, nafoukanému mladíku, který se na své čistokrevné klisně projíždí jako nějaký lord!“ rozčilovaly se. „Naše společnost mu není dost dobrá, radši by se oženil se sprostou našminkovanou herečkou z jarmareční boudy – patrně se tam chce taky ukazovat. Kdyby byl hodný starý pan Pendennis naživu, k takovéhle ostudě by nikdy nebylo došlo!“

A také ne, velmi pravděpodobně, jinak bychom teď asi nevyprávěli o Penových osudech. Je pravda, že se k lidem v Claveringu choval povzneseně. Měl hrdou a přímou povahu – jejich malicherné drby a klevety ho nudily a projevoval jim opovržení, jež nedovedl skrývat. Doktor a kaplan byli jediní lidé v městečku, o které Pen stál – i paní Portmanové platila jeho všeobecná nedůvěra a ostatně i nedůvěra jeho matky – Helena se rovněž stranila maloměstské společnosti, která se jí proto posmívala, že se chce rovnat jen ke vznešeným rodinám v hrabství. Jak se opovažuje! Paní Barkerová z továrny kupuje u řezníka čtyřikrát tolik masa, než kolik se ho posílá do Dubí, kde si hrají na takové vznešené panstvo!

Atd., atd., atd. – nechť si čtenář doplní ještě další podrobnosti podle svých zálib a zkušeností s maloměstskými pomluvami. Aspoň uvidí, jak i taková dobrá žena, která se věnovala výhradně jen svým povinnostem vůči bližním a synovi, a hodný, poctivý mladík, vznětlivý a dobromyslný, který přál každé živé duši jen to nejlepší, neušli nepřátelství a pomluvám mezi lidmi, nad nimiž měli převahu a jimž jakživi ani trochu neublížili. Claveringské štěkny nenechaly rodinku v Dubí na pokoji a měly radost, že mohou Pena strhnout do bláta.

Doktor Portman a Smirke se měli na pozoru, aby se před vdovou nepodřekli o pomluvách, které se o chudáku Penovi ustavičně šíří, ale pan Glanders, přítel rodiny, ho o nich pravidelně zpravoval. Lze si představit, jak mladík zuřil: je v městě vůbec někdo, koho by mohl volat k odpovědnosti? Zanedlouho nějací uličníci začali na vrata v Dubí psát křídou „Ať žije Fotheringayová!“ a jiné uštěpačné narážky na nedávné události. Někdo si zase přinesl z Chatteris veliký divadelní plakát a nalepil jej na vrata. Když Pen jednou projížděl dolním městem, zdálo se mu, že kluci z továrny na něho posměšně pokřikují, a jindy zase vyšel z doktorovy fary na hřbitov, kde se povalovali hoši z Wapshotovy školy – ten největší z nich (asi dvacetiletý mladík, syn majitele menšího velkostatku v okolí, toho času u pana Wapshota na byt a stravu) postavil se v divadelní póze u čerstvě vykopaného hrobu a s ohavným úšklebkem začal deklamovat Hamletovy verše nad Ofelií, tak aby ho Pen slyšel.

Toho to tak rozzuřilo, že se k mladému panu Hobnellovi přihnal s výkřikem, velmi podobným zaklení, prudce ho šlehl do obličeje jezdeckým bičíkem, jejž měl v ruce a jejž pak odhodil, vyzval toho zbabělého padoucha, aby se bránil, a za chvilku už vylekaného mladého surovce srazil do hrobu, který tam ovšem byl připraven pro někoho jiného.

Potom se zaťatými pěstmi a obličejem rozechvělým zlostí a rozhořčením zařval na Hobnellovy zevlující kamarády, jestli se s ním ještě některý chce utkat? Ale ti něco zabručeli a honem ucouvli, jakmile uviděli, že doktor Portman vyšel z domu – a vtom pan Hobnell s žalostně zakrvácenými ústy a nosem povstal z hrobu.

Pen vrhl vražedně výhružný pohled na mladíky, kteří zatím ustoupili na druhou stranu hřbitova, a šel za doktorem Portmanem – ten se ho začal vyptávat, co se stalo. Artur byl tak rozčilený, že nemohl takřka ani promluvit. Odpověděl: „Ten padouch mě urazil,“ ale hlas mu selhal a Pen se div nerozplakal, takže mu doktor nadávku prominul z ohledu na citové vzrušení jeho poctivého, ztrápeného mladého srdce.

Pendennise staršího, který jako muž znalý světa měl zakořeněnou oprávněnou hrůzu z mínění svých bližních, úžasně znepokojovala ta pitomá bouře, která se strhla v Claveringu a ohrozila dobrou pověst jeho synovce Pena. Doktor Portman a kapitán Glanders museli odrážet pomlouvačně útoky celé claveringské společnosti na mladého zavržence, který byl považován málem za zrůdného zločince. Pen doma nic neřekl o rvačce na hřbitově, ale jel se do Baymouthu poradit s přítelem Harrym Fokerem, který s ním ihned odjel do hostince U Claveringova znaku a poslal odtamtud svého sluhu k panu Tomáši Hobnellovi u důstojného pána Wapshota se zdvořilým písemným dotazem, kdy by se on, pan Foker, mohl s panem Hobnellem setkat.

Sluha se vrátil a vyřizoval, že pan Hobnell dopis otevřel a přečetl jej několika mladíkům, na které jeho obsah zřejmě udělal mocný dojem, a po kratší poradě pan Hobnell se smíchem řekl, že pošle odpověď až po odpoledním vyučování. Vtom zrovna zazvonilo, jak sluha vyprávěl, a přišel pan Wapshot v magisterském taláru. Fokerův sluha se vyznal v odznacích různých akademických hodností, poněvadž pobyl s panem Fokerem v koleji sv. Bonifáce.

Pan Foker si zatím šel obhlédnout claveringské pamětihodnosti, ale jelikož neměl zájem o architekturu, krásný chrám doktora Portmana nijak zvlášť neupoutal jeho pozornost – pan Foker prohlásil, že ta věž je plesnivá jako starý stiltonský sýr. Chodil po Hlavní ulici a prohlížel si tamějších pár krámků, uviděl u okna čítárny kapitána Glanderse, chvíli na něho zevloval a pak mu na pozdrav pokývl hlavou, s předstíraným velkým zájmem se u řezníka vyptal na ceny masa a který den bude příští porážka, přimáčkl tupý nos na sklo výkladní skříně madame Fribsbyové, aby se podíval, nemá-li v dílně nějakou hezkou učednici, ale jediná pěkná tvářička byla ta ve výkladě, jež patřila panně ve francouzském kloboučku – jen v pokoji za krámem nejasně rozeznal madame Fribsbyovou, která čtla u okna román. Ta podívaná nebyla natolik zajímavá, aby se pan Foker před krámem dlouho zdržel, a tak když si prohlédl městečko a stáje u hostince – prázdné až na jediný pár starých poštovních koní, kteří si jakž takž vydělávali na skrovné živobytí dovážením panstva z okolí na večeře v hlavním městě hrabství – vzdal se už všech pokusů zahnat nudu, a tu mu konečně ohlásili posla od pana Hobnella.

Nebyl to nikdo jiný než sám pan Wapshot, který přišel s náramně rozhořčenou tváří a s tou písemnou výzvou v ruce a zeptal se pana Fokera, jak se opovažuje posílat takové nekřesťanské návrhy jeho žákovi do školy.

Pen totiž napsal svému protivníkovi z předešlého dne dopis, v němž se ho tázal, zda po tom vytrestání, jež si za svou drzost bohatě zasloužil, nemá chuť žádat zadostučinění obvyklé mezi gentlemany, a oznamoval mu, že zmocnil pana Harryho Fokera, aby s panem Hobnellem dojednal, jakým způsobem by si pan Hobnell přál zadostučinění vymoci.

„Ale jak to, že s odpovědí poslal vás, vážený pane?“ podivil se pan Foker a změřil si pana ředitele v černém kabátě a kněžském taláru.

„Kdyby byl tu hříšnou výzvu přijal, byl by dostal výprask,“ dopověděl pan Wapshot a vrhl na pana Fokera pohled, jako by chtěl říci: vás bych nejradši taky zpráskal.

„Jste opravdu nesmírně laskav, pane,“ řekl Penův sekundant. „Však jsem kamarádovi říkal, že se ten druhý nebude bít,“ pokračoval a zatvářil se přitom náramně důstojně. „Vsadil bych se, že mu je milejší výprask než souboj. Smím vám nabídnout nějaké občerstvení, pane –? Promiňte, nemám čest znát vaše jméno.“

„Mé jméno je Wapshot, pane, a jsem ředitelem zdejší střední školy. A za občerstvení se vám pěkně poděkuji, pane, já vůbec nestojím o bližší známost s vámi.“

„Já jsem přece o to nestál, abych se s vámi seznámil,“ odpověděl pan Foker. „Podle mého názoru je to k politování, když se do záležitostí tohoto druhu pletou příslušníci duchovního stavu, ale to se ví, proti gustu žádný dišputát.“

„Podle mého názoru je zas k politování, když takoví mladíci mluví o vraždění takhle lehkomyslně jako vy,“ rozkřikl se ředitel, „a kdybyste byl u mne ve škole –“

„Dal byste mi asi řádné naučení, viďte?“ řekl pan Foker s posměšnou úklonou. „Děkuji. Já jsem své vzdělání už ukončil a do školy se nehodlám vrátit – ale kdybych si to snad rozmyslel, nezapomenu na vaši laskavou nabídku. Johne, doprovoďte pána dolů – a jestli je panu Hobnellovi milejší výprask, nemáme nic proti tomu, prosím – bude nás velice těšit, když mu budeme moci posloužit, kdykoli mu bude libo.“

Načež mladík staršího pána vypoklonkoval z pokoje, pak se posadil a napsal Penovi dopis, v němž mu oznámil, že panu Hobnellovi se do souboje nechce, a tak se patrně spokojí tím, že mu Pen našlehal.

KAPITOLA XVI,
jíž končí první část tohoto vyprávění

Penovo počínání v této věci bylo samozřejmě brzy všude známo, což doktora Portmana náramně rozzlobilo, ale major Pendennis se tomu jen smál. Když se hodná paní Pendennisová o té rvačce dověděla, div si nezoufala, že se Pen mohl zachovat tak nekřesťansky. Zdálo se jí, jako by z toho milostného dobrodružství, do něhož se nešťastný Pen zapletl, měly vzejít nekonečné útrapy, nepříjemnosti, ničemnosti a starosti, a proto si víc než jindy z celého srdce přála, aby Pen na nějaký čas zmizel z okolí Chatteris – kamkoli, jen aby nebyl nablízku té ženě, která ho přivedla do takových zlých nesnází.

Když milující matka dělala Penovi výčitky a doktor ho hněvivě káral, že se dal strhnout k takovému násilnému činu a barbarskému záměru, mladík se začal hájit au grand sérieux: s blaženou domýšlivostí a důstojností mládí prohlásil, že se v tomhle ohledu nenechá urážet nikým na světě, aniž by ho ztrestal za útok na svou čest, a vyzývavě se tázal, zda mohl jako gentleman jednat jinak, než jednal – co mu zbývalo, než dát odvetu za takovou mrzkost a ztrestanému pak nabídnout zadostučinění?

„Vous allez trop vite, můj milý,“ řekl strýc trochu na rozpacích, protože sám synovci vštěpoval nějaké podobné pojmy o cti – starosvětské pojmy, podle nichž vyřizování čestných sporů bambitkami hrálo daleko větší úlohu než podle našich dnešních střízlivějších názorů. „Neříkám nic, když se jedná o muže znalé světa, ale mezi dvěma školáky je něco takového k smíchu – úplně k smíchu.“

„Je to také hřích, a něco takového bych od tebe nečekala,“ řekla paní Pendennisová se slzami v očích – nemohla ani věřit, že by syn mohl být tak umíněný.

Pen ji políbil a s velikou pompou prohlásil: „Víš, maminko, ženy těmhle věcem nerozumějí – obrátil jsem se s důvěrou na Fokera – nic jiného mi nezbývalo.“

Major Pendennis se ironicky usmál a pokrčil rameny. Tihle mladí jsou věru nějak předčasně dospělí, pomyslil si. Paní Pendennisová prohlásila, že ten Foker je hrozný zloduch, který jejího hodného hocha jistě přivede do neštěstí, jestli budou spolu studovat na stejné koleji. „Mám velkou chuť vůbec Pena nepustit,“ řekla. A kdyby nebyla měla na paměti, že si hochův otec vždycky přál, aby Pen studoval na téže koleji, kde se on sám krátký čas vzdělával, byla by se milující matka rozhodně postavila proti tomu, aby Pen odjel studovat na univerzitu.

Že tam studovat měl, a to hned od podzimního semestru, který začínal v říjnu, bylo už dohodnuto mezi všemi směrodatnými činiteli, pověřenými pečovat o jeho blaho. Foker už slíbil, že ho tam uvede do patřičných studentských kruhů, a majoru Pendennisovi na tom obzvláště záleželo, aby jeho synovec byl uveden do života a společnosti na univerzitě tímto podivuhodným mladým pánem. „Pan Foker se zná s nejpřednějšími mladíky, kteří tam teď studují,“ řekl major, „a Pen si tam může udělat známosti, které mu pak v životě budou náramně prospěšné. Je tam mladý markýz Plinlimmon, nejstarší syn vévody ze Sv. Davida – je tam lord Magnus Charters, syn lorda Runnymeda, vlastní bratranec pana Fokera (lady Runnymedová se přece před svatbou jmenovala lady Agáta Miltonová, snad se pamatuješ, má milá). Lady Agnes jistě Pena pozve do Zálesí. Mě vůbec neznepokojuje Penovo důvěrné přátelství s jejím synem – je to zajímavý a zábavný mladík, a zároveň náramně opatrný a přívětivý, musíme mu podle mého přesvědčení být velice vděčni za to, jak báječně se zachoval v té sňatkové aféře s Fotheringayovou – pokládám to naopak za jednu z nejšťastnějších náhod, že se Pen spřátelil s tímhle nesmírně zábavným mladým pánem.“

Helena si povzdechla – major se v těch věcech asi vyzná líp. Zajisté, pan Foker se choval velice přátelsky v té nešťastné záležitosti se slečnou Costiganovou, a ona mu byla vděčna. Ale nemohla za to – měla nejasnou předtuchu něčeho zlého a všechny ty hádky, výtržnosti a společenské aféry jí naháněly strach o syna.

Doktor Portman byl rozhodně toho názoru, že by Pen měl studovat na univerzitě. Doufal, že hoch tam bude vážně pracovat a přitom mírně užívat zábav v tamější nejlepší společnosti. Domníval se, že Pen na studiích vynikne: Smirke se velmi uznale vyslovoval o jeho schopnostech, doktor sám slyšel Pena překládat z řečtiny a latiny a usoudil, že to dovede znamenitě. Každopádně bude moc dobře, že se Pen dostane z nebezpečné blízkosti Chatteris – a Pen, jehož všelijaké ty spory a nesnáze kolem jeho osoby alespoň trochu rozptylovaly v jeho zármutku, nakonec zasmušile prohlásil, že tedy uposlechne.

Měsíce srpen a září, kdy zasedá soud, zčásti zabraly dostihy, zábavy a různé společenské události v Chatteris, k nimž v této souvislosti vždycky dochází, a slečna Fotheringayová pořád ještě hrála a loučila se s divadelním obecenstvem. Nikomu zřejmě nijak zvlášť nezáleželo na tom, jestli v Chatteris zůstane, nebo odjede, jak bylo oznámeno, kromě těch, které jsme už vyjmenovali. Ani lidé ze vznešených kruhů v hrabství, kteří měli dům i v hlavním městě a tam se pravděpodobně Fotheringayové úžasně obdivovali, poněvadž byla zrovna v módě, neshledávali na její hře nic pozoruhodného, dokud vystupovala na prknech maloměstského divadla v Chatteris. Podobný osud ostatně stihl už mnoho géniů a mnoho dryáčníků dávno před slečnou Costiganovou i po ní. Ta počestná žena zatím nesla lhostejnost obecenstva i jiné útrapy a soužení, jež ji možná v životě stíhaly, s obvyklým klidem: jedla, pila, hrála a spala nerušeně a pravidelně, jak to bývá u lidí její letory. Jaké spousty zármutku, starostí a jiných škodlivých rozčilování se taková zdravě tupá a bodře necitelná osoba vystříhá! Netvrdím, že ctnost není ctností, poněvadž není nikdy v pokušení sejít na scestí – chci jen říci, že tupost je mnohem lepší dar, než si myslíme, a že jsou ohromně šťastní lidé, kteří od přírody dostali do vínku řádnou zásobu téhle blahodárné medicíny.

Pen býval v té době častým návštěvníkem divadla v Chatteris – vysedal tam zádumčivě, kdykoli se mu zachtělo. Matka se tím nemálo trápila a úzkost by ji bývala často dohnala, aby proti tomu zakročila, nebýt majora, který jí to ustavičně rozmlouval a zároveň jí dodával mysli, neboť tomu zchytralému světákovi se zdálo, že pozoruje příznivý obrat v Penově chorobě. Vedle jiných příznaků to byl mohutný příliv zveršovaných citových projevů, který ho jako poručníka a lékaře obzvláště upokojoval. Bylo Pena slýchat, jak na procházkách v sadě deklamuje verše nebo večer v rodinném kruhu si je polohlasem mumlá. Jednou major v jeho nepřítomnosti slídil po domě a nalezl v jeho pracovně tlustý sešit popsaný básněmi. Byly anglické i latinské a v poznámkách pod čarou byla školometsky uvedena celá řada citátů z různých klasiků. Nemůže to s ním být tak zlé, řekl si ten filozof z Pall Mall a Penovu matku upozornil, že mladý pán v posledních dvou týdnech chodí domů na večeři náramně hladový (což možná nevyslechla bez utajeného pocitu zklamání, poněvadž jako jiné citlivé ženy milovala romantiku), i ráno u snídaně je vidět, že má docela obstojnou chuť k jídlu. „Kéž bych ji měl i já,“ povzdechl si major a lítostivě si vzpomněl na své pilulky, které bral před jídlem. „Ten hoch začíná mít dobré spaní, věř mi.“ Bylo to kruté, ale byla to pravda.

Jelikož Artur neměl živou duši, které by se mohl svěřovat, jeho přátelství s kaplanem dvojnásob zesílilo – totiž jakživo ho neomrzelo Smirkovi vykládat o tom, co se s ním děje. Jakýpak je to zamilovaný mladík, když nemá důvěrníka? Pro Pena byl pan Smirke totéž jako ten jilm, který byl Corydonovi dobrý k tomu, že do jeho kůry mohl vyřezávat jméno své milované. A zrovna tak Pen do vikáře ustavičně hučel jméno své krásné Amaryllidy, aby se mu z něho ozývalo ozvěnou. Když někoho omrzí pískat pořád jednu písničku, přestane ho bavit i píšťala, ale Pen viděl ve Smirkovi velkého přítele, protože před ním mohl vzdychat o své lásce a svém žalu, a Smirke měl také své důvody, aby byl Penovi ochotně na zavolání k službám.

Chudáka kaplana přirozeně velice rmoutilo, že má jeho žák odjet z domova. Vždyť s Arturem ztratí i své zaměstnání a potěšení! Pod jakou záminkou bude si každodenně chodit do Dubí pro laskavé slovo nebo vlídný pohled tamější dámy, jichž mu je právě tak nezbytně zapotřebí jako skrovné večeře od madame Fribsbyové? Až Artur odjede, bude tam on smět chodit na návštěvy jen občas, jako každý jiný známý. Hodiny katechismu malé Lauře může dávat jen tak jednou týdně – přilnul k Dubí jako popínavý břečťan a trápilo ho pomyšlení, že už nebude mít možnost se tam něčeho uchytit. Neměl by se vdově na kolenou vyznat? Vzpomínal na sebemenší náznaky v jejím chování, které by mu dávaly nějakou naději. Před třemi týdny chválila jeho kázání, velmi srdečně mu děkovala za meloun, jejž jí přinesl jako příspěvek na večeři v úzkém kruhu přátel; řekla mu kolikrát, že mu bude vždycky vděčná za to, jak je na Pena hodný, a když prohlásil, že jeho oddaná náklonnost k Arturovi nezná mezí, dala mu na to nějakou romantickou odpověď, která měla vyjádřit její vděčnost a úctu ke všem synovým přátelům. Měl by se jí vyznat? – Nebo s tím raději počkat? Když se jí vyzná a ona ho odmítne, bude to hrozné pomyšlení, že se před ním brána v Dubí zavře možná na věky – a za ní přece bylo to, co pro pana Smirka představovalo celý svět.

A tak je vidět, laskavý čtenáři, že každý na světě má své soukromé zármutky a strasti, které ho skličují a zaměstnávají víc než starosti nebo strázně druhých lidí. Paní Pendennisová se znepokojuje tím, že má ztratit syna, nad nímž tak úzkostlivě držela ochrannou ruku, dokud zůstával v mateřském hnízdě, odkud se má rozletět do velkého světa venku – major se tajně dopaluje a užírá vzteky při pomyšlení, o jaké velké společenské události v Londýně přijde a jak by si mohl lebedit na výsluní mezi vévody a vévodkyněmi nebýt těch proklatých afér, kvůli kterým musí trčet v takové ubohé venkovské díře – Pen se zmítá mezi svou vášnivou láskou a trochu příjemnějším vzrušením, dosud nepřiznaným, totiž touhou poznat svět – a pan Smirke má také svou tajnou starost, která mu nedá v noci spát a harcuje za ním v sedle na poníku, takže ani on není o moc spokojenější než my ostatní. Každý jsme na světě tak sám a sám! A všichni jsme takoví sobci a tajnůstkáři! Vy a vaše žena líháte už čtyřicet let spolu v jedné posteli a představujete si, že jste jedno tělo a jedna duše. Ale když vy máte dnu, polituje vás aspoň trošku, a trpíte vy nespavostí, když ji bolí zub? Vaše bezelstná dcera, zdánlivě učiněná nevinnost a zcela oddaná jen své mamá a hodinám klavíru, nemá myšlenky pro nic z toho, ale pro mladého poručíka, s kterým tančila na posledním plese – upřímný hodný synáček, který se právě vrátil domů ze školy, tajně počítá, kolik asi dostane od vás peněz a kolik z nich padne na jeho dluh u cukráře. Stará babička, která si pobroukává v koutě a má se za pár měsíců odebrat na onen svět, má také svoje všelijaké soukromé záležitosti a starosti – nejpravděpodobněji vzpomíná, jak bývalo před padesáti lety, a na ten večer, kdy vzbudila takový rozruch a zatančila si kotilión s tím kapitánem, než ji váš otec požádal o ruku, nebo si říká, jak přeceňujete svou pošetilou ženu a jak zaslepeně jste do ní zamilovaný – a co se týče vaší ženy – jen odpovězte, filozofický čtenáři, přiznejte se – povíte jí vždycky všechno? Ach kdež – každý máme pod kloboukem svůj vlastní svět, v němž žijeme – všechno v přírodě je pro každého jiné – ta žena, na kterou se my dva díváme, má pro každého z nás jinou tvář, to jídlo, které oba jíme, chutná každému z nás jinak – vy a já jsme jako dva samotinké ostrovy v nekonečnu, mezi jinými podobnými a nám bližšími či vzdálenějšími. Ale vraťme se k osamělému Smirkovi.

Smirke se přece někomu svěřoval se svou srdeční záležitostí – velice nerozumné ženské, madame Fribsbyové. Jak se to stalo, že byla madame Fribsbyovou, nikdo neví – kdysi odjela z Claveringu do učení k jedné londýnské krejčové jako slečna Fribsbyová – a později vykládala, že hodnost madame získala za svého pobytu v Paříži. Copak jí francouzský král mohl udělit takový titul, i kdyby byl sebevíc chtěl? Po tomhle tajemství však nebudeme pátrat. Stačí, že odjela z domova jako bujné mladé děvče a vrátila se jako dost obstarožní osoba s příčeskou à la Madonna a s tváří hodně posmutnělou – koupila si za babku živnost po nebožce paní Harbottlové – vzala si k sobě svou starou matku, byla velice hodná na chudé lidi, pravidelně chodila do kostela a měla tu nejlepší pověst. Ale nikdo v celém Claveringu, ba ani paní Portmanová, nepřečetl tolik románů jako madame Fribsbyová. Zbyla jí na tu zábavu spousta času, protože kromě panstva z fary a z Dubí měla opravdu moc málo zákaznic. A ustavičnou četbou takovýchto literárních děl (která v dobách, o nichž zde vyprávíme, nebyla zdaleka tak mravopočestná a poučná jako dnes) se z ní stala osoba tak nemožně sentimentální, že v jejích představách život nebyl nic než nějaký úžasný milostný román, a jakmile uviděla pohromadě nějakou dvojici, hned byla přesvědčena, že zmírají vzájemnou láskou.

V den, kdy byla paní Pendennisová na návštěvě u kaplana (jak jsme zaznamenali na jedné stránce hodně vpředu), madame Fribsbyová dospěla k názoru, že pan Smirke je do vdovy určitě zamilovaný, a činila se ze všech sil, aby té srdeční záležitosti z obou stran co nejvíc napomohla. S paní Pendennisovou se ovšem vídala velmi zřídka, a to jen na veřejnosti nebo v kostele. Ta dáma moc málo potřebovala její služby, protože si většinou sama šila šaty a dělala klobouky, ale i při těch vzácných příležitostech, kdy paní Pendennisová přišla do krámu madame Fribsbyové nebo kdy madame udělala návštěvu v Dubí, nikdy neopomenula vdově vychvalovat kaplana, zdůrazňovat, jakou má andělskou povahu, jak je mírný, pilný a osamělý – a divila se, jak to, že se žádná dáma nad ním nesmiluje.

Helena se těm sentimentálním řečem smála a s podivem se madame ptala, proč se tedy nad svým podnájemníkem sama neslituje a nesnaží se ho utěšit. Madame Fribsbyová potřásla svou příčeskou. „Mong core a boco souffare,“ řekla a položila si ruku tam, kde podle všeho měla to core. „Il est more en Espang, Madame,“ dodala s povzdechem. Byla pyšná, že tak dokonale umí francouzsky, ale mluvila spíš plynně než správně. Paní Pendennisová o to nestála, aby vnikla do tajemství toho raněného srdce – ke všem kromě svých nejbližších se chovala nepřístupně a možná i dost pyšně. Na synova preceptora pohlížela jako na pouhého sloužícího u mladého prince, s nímž jakožto s duchovním je zajisté nutno zacházet s úctou, ale s důstojným odstupem, protože je placená síla v domě Pendennisových. A ustavičné narážky madame Fribsbyové rovněž nebyly vdově obzvlášť příjemné. Bylo k tomu zapotřebí věru geniálně sentimentálních sklonů, chtěl-li někdo objevit tajnou vdovinu náklonnost k panu Smirkovi, ale madame Fribsbyová ke své škodě umíněně setrvávala v tom omylu.

Zato její podnájemník mluvil o té věci se svou útlocitnou bytnou mnohem ochotněji. Pokaždé, když paní Pendennisové kaplana vychválila, přišla domů pod dojmem, že ho tolik chválila vdova. „Etre soul au monde est bien onuiyang,“ říkala a pozdvihla oči k barvotisku s francouzským karabiníkem v zeleném plášti a mosazném prsním plátu, jenž zdobil její pokoj. „Až mladý pan Pendennis odjede na univerzitu, bude jeho mamá velice smutno, uvidíte. Je přece ještě mladá. Člověk by jí nehádal ani pětadvacet let. Monsieur le Cury, song core est touchy – j’ang suis sure – Je conny cela biang – Ally, Monsieur Smirke!“

Mírně se začervenal – povzdechl si – zoufal – dostal strach – zapochyboval. Někdy se poddával rozkošným představám – jeho jediná radost bylo vysedávat v pokoji madame Fribsbyové a hovořit na ten námět, jenže hovor vedla hlavně madame, většinou francouzsky, a jelikož její stará matka (bývalá hospodyně a ovdovělá manželka správce domu u jedné claveringské rodiny) byla hluchá, nerozuměla z jejich rozmluvy snad ani slovo.

Když major Pendennis Smirkovi oznámil, že Pen odjede v říjnu na univerzitu, že tedy už nebude potřebovat jeho vzácné služby, a zároveň mu za ně velice blahosklonně poděkoval s ujištěním, že mu vždy rád přispěje, kdyby pan Smirke potřeboval jeho přímluvu – bylo Smirkovi jasné, že nadešla kritická chvíle a on padne za oběť krutým mukám a trýzním, jak se při té příležitosti dalo očekávat.

Artur tedy měl odjet, a Helenino srdce zjihlo vůči kaplanovi, k němuž se dosud chovala dost chladně, protože snad tušila jeho úmysly. Rozpomněla se, jak byl pan Smirke vždycky zdvořilý, jak jí dělal poslíčka, jak jí nosil knihy a opsané noty, čemu všemu se Laura od něho naučila a kolik milých dárků od něho dostala. Trápilo ji vědomí, že byla vůči kaplanovi tak nevděčná – tolik si to brala k srdci, že když jednou odpoledne po lekci s Penem dost dlouho otálel dole v hale, než se odporoučel, podala mu obě ruce a s obličejem uzardělým ho prosila, aby šel ještě na chvíli do obývacího pokoje, kde ho v poslední době tak málo užijí. A poněvadž toho dne měli dost dobrou večeři, pozvala Smirka ke stolu, a on byl samozřejmě přešťastný a s radostí pozvání přijal.

Při večeři Helena byla na pana Smirka nesmírně hodná a roztomilá – a dvojnásob vlídná snad proto, že se major Pendennis k synovcovu preceptorovi choval velice povýšeně a upjatě. Když major Smirka vyzval, aby se napil vína, mluvil s ním jako nějaký panovník na svého posledního dvořana – tak blahosklonně, že se i Pen dal do smíchu, ač měl sám sklon k domýšlivosti, tak jako většina takových mladíků.

Ale když byla hostitelka na Smirka tak vlídná, nevadilo mu ani majorovo nepřístojné chování, a tak po jejím boku strávil u stolu příjemný večer. Vynakládal všechny své konverzační schopnosti, aby ji pobavil, rozprávěl o věcech kněžských i světských – o dobročinném bazaru i o velkém misionářském shromáždění, o nejnovějším románu i skvělém kázání biskupově a londýnských společenských událostech, o nichž se dočetl v novinách – zkrátka využil veškerého umění, jímž se takový duchovní s univerzitním vzděláním, vtipný i vážný, který se rád pohybuje ve vznešené společnosti a má bezvadné způsoby a citlivé srdce, snaží zalíbit osobě, k níž zahoří něžnou náklonností.

Major Pendennis vyšel uzívaný z jídelny brzy poté, co se jeho švagrová s malou Laurou odebraly do salónu.

A tu Artur, rozohněný pýchou, že má právo na klíče od sklepa, najednou se rozpomněl, že pravděpodobně bude mít už jen velice málo příležitostí povečeřet s drahým přítelem Smirkem, a tak dal k lepšímu štědrý počet lahví červeného vína a po odchodu matky, strýce a malé Laury začal s kaplanem popíjet, co hrdlo ráčilo.

Ti dva byli spolu sami snad teprve půl hodiny, a už jedna láhev vypustila duši a druhá napůl vykrvácela – rozesmátý Pen chraplavým hlasem připil naráz plnou sklenicí na zdraví proradným ženám a sarkasticky prohlásil, že víno je aspoň milenka, která je muži vždycky po vůli a zaručeně ho nikdy nezklame.

Smirke na to mírně namítl, že on zná ženy, které jsou vtělená pravdivost a něha – pozdvihl oči ke stropu, povzdechl si, jako by se dovolával nějaké milované bytosti, kterou nesmí jmenovat, zdvihl sklenici, vypil ji do dna a ten rudý nápoj jako by se mu rozlil v obličeji.

Pen zarecitoval báseň, kterou ráno složil a v níž sám sebe ujišťoval, že ta, která odmrštila jeho lásku, nemůže jí být vůbec hodna – že on se začíná vzpamatovávat z horečného poblouznění láskou, a proto hodlá té proradné ženě dát kvinde – že jméno, kdysi ve vlasti proslavené, opět se tam jednou rozezvučí – že sice už nikdy nebude tak šťastný a bezstarostný, jako býval ještě před několika měsíci, že jeho srdce už nikdy nebude takové, jaké bývalo, než je zachvátila vášeň a žal div neumořil – že jemu osobně je smrt vítaná zrovna tak jako život, a proto by se neváhal s ním rozloučit, nebýt lásky jedné hodné bytosti, která by bez něho nemohla být šťastná – ale že se, jak doufá, přesto osvědčí jako pravý muž a té proradné dá jednou za vyučenou, jakým pokladem a jak šlechetným srdcem pohrdla.

Pen byl velice vznětlivý, jak už bylo řečeno, a deklamoval tu báseň zvučným, lahodným hlasem, který se chvěl dojetím. V takovém vzrušeném stavu mu obvykle krev stoupla do obličeje a jeho velké, poctivé šedé oči rovněž svědčily o citu tak pravdivém, upřímném a mužném, že kdyby slečna Costiganová byla měla aspoň kousek srdce, jistě by vůči Penovi byla zjihla – ale velmi pravděpodobně si vůbec nezasloužila, jak řekl, té lásky, kterou ji tak štědře zahrnul.

Sentimentální Smirke se nakazil vzrušením, jež zachvátilo jeho mladého přítele. Nad dezertními talířky a vinnými sklenkami popadl Pena za ruku. Prohlásil, že to je překrásná báseň – že Pen je básník, veliký básník, kterého z božího dopuštění čeká světová sláva. „Jen takhle pokračuj, Arture, a štěstí tě nemine,“ zvolal nadšeně. „Tvé nynější utrpení je jenom dočasné – ten žal jen očistí a posílí tvé srdce. Vždycky jsem ti prorokoval skvělou a šťastnou budoucnost, jen co se zbavíš některých nedostatků a slabých stránek, které trochu hyzdí tvou povahu. Ale ty je překonáš, hochu, ty je překonáš – a až budeš mít proslulost a slávu (jsem o tom přesvědčen), vzpomeneš si někdy na svého bývalého preceptora a na blažené dny svého mládí?“

Pen přísahal, že si vzpomene, a znovu si nad sklenkami a meruňkami stiskli ruku. „Jakživ nezapomenu, jak jsi byl na mne hodný, Smirke – nevím, co bych si byl bez tebe počal. Jsi můj nejlepší přítel.“

„Opravdu, Arture?“ zeptal se Smirke, upřel na něho obrýlené oči a srdce se mu tolik rozbušilo, že se mu zdálo, jako by je Pen musel skoro slyšet.

„Můj nejlepší přítel, navždycky můj přítel,“ řekl Pen. „Bůh ti žehnej, kamaráde,“ a vypil poslední sklenici z druhé láhve toho báječného vína, které jeho otec uložil ve sklepě, jeho strýc koupil, lord Levant importoval a které jako ponížený otrok sloužilo ku potěše a obveselení svého nynějšího mladého pána a vlastníka.

„Dáme si ještě jednu láhev, kamaráde,“ řekl Pen, „na mou věru, dáme! Hurá! Není nad francouzské červené víno! Strýc vypráví, že byl svědkem, jak ho Sheridan u Brookese vypil pět lahví, a kromě toho ještě láhev maraschina. Podle něho prý lepší víno než tohle v Anglii neexistuje. A věru ne! Nic se mu nemůže vyrovnat. Nunc vino pellite curas – cras ingens iterabimus aeq – nalej si sklenici, kamaráde, ani sud tohohle vína ti neuškodí.“ A Pen začal zpívat pijácký popěvek z Čarostřelce. Okna v jídelně byla otevřená, jeho matka se tiše procházela venku po trávníku a malá Laura pozorovala západ slunce. Oknem bylo slyšet hochův lahodný svěží hlas. Matčino dobré srdce to potěšilo, že ho slyší zpívat.

„Arture, tak se mi zdá, že nějak – nějak moc piješ,“ napomenul ho mírně pan Smirke, „moc tě to vzrušuje.“

„Kdepak – to z ženských člověka bolí hlava,“ řekl Pen, „z tohohle nikdy. Nalej si sklenici, kamaráde, a připijme – no tak, Smirke – musíme jí přece připít – té tvojí, kamaráde, ne té mojí – přísahám, ta mi už nestojí ani za sklenici vína, ani za mák – ani co by za nehet vlezlo. Pověz nám něco o té tvojí, Smirke – co ses už pro ni navzdychal!“

„Ó!“ povzdechl si Smirke a jeho krásná batistová náprsenka s třpytnými knoflíky se vzdula vzrušením, jež lomcovalo jeho citlivým a usouženým srdcem.

„Ó – to byl povzdech!“ zvolal náramně rozjařeně Pen. „Nalej si, kamaráde, a připij jí – tohle nemůžeš odmítnout, gentleman nesmí odmítnout přípitek. Na její zdraví a na tvé štěstí – ať se už brzy může zvát paní Smirková!“

„Ty bys mi to přál?“ otázal se Smirke, celý rozechvělý. „Ty bys mi to opravdu přál, Arture?“

„Přál, ovšemže přál! Tak honem! Na zdraví paní Smirkové! Hip, hip, hurá!“

Smirke křečovitě polkl plnou sklenici vína a Pen zamával tou svou nad hlavou – vykřikoval přípitek tak hlasitě, že matka i Laura v zahradě žasly a strýc, který v salóně klímal nad novinami, sebou škubl a zabručel: „Ten hoch pije přespříliš.“ Smirke postavil sklenici.

„Je to tedy omen,“ zašeptal uzardělý kaplan. „Ach, můj drahý Arture, vždyť – vždyť ji znáš.“

„Cože – snad ne Mira Portmanová? Blahopřeji ti, kamaráde – je sice zatraceně tlustá v pase, ale blahopřeji ti, kamaráde!“

„Ach, Arture,“ povzdechl si kaplan zhluboka a beze slova pokýval hlavou.

„Prosím za prominutí – odpusť, jestli jsem tě urazil – ale ona opravdu má velké číslo v pase, víš – zatraceně velké,“ pokračoval Pen – ta třetí láhev na něho zřejmě začínala účinkovat.

„Není to slečna Portmanová,“ řekl kaplan skomíravým hlasem.

„Není to nikdo z Chatteris ani z Claphamu? Je to někdo odtud? To není možné – že by to byla stará Pybusová? Nemůže to přece být slečna Roltová z továrny – té je teprve čtrnáct.“

„Je to někdo trochu starší než já, Pene,“ prohlásil kaplan, pozdvihl oči k příteli a pak je provinile honem sklopil k talíři.

Pen se dal do smíchu. „Safra, je to madame Fribsbyová – je to madame Fribsbyová! Madame Frib, nesmrtelní bohové!“

Kaplan se už nemohl zdržet. „Ach, Pene, jak ti může něco takového napadnout – jak by mohlo nějaké tak obyčejné – tak hůř než obyčejné stvoření zapůsobit na mé srdce, když mám každodenně před očima takový vzor dokonalosti! Možná, že blázním, jsem možná posedlý šílenou ctižádostí, je to možná drzá troufalost – ale už dva roky mám v srdci jen jedinou podobu – zbožňuji jen jedinou modlu. Copak tě už dlouho nemiluji jako syna, Arture? – Řekni, nemiluje tě tvůj přítel Smirke jako syna?“

„Ano, kamaráde, byls na mne vždycky moc hodný,“ odpověděl Pen, jehož náklonnost k preceptorovi nebyla nikterak synovská.

„Prozatím mám jen skrovné prostředky,“ začal ze sebe chrlit Smirke, „a má matka není tak štědrá, jak by snad měla být, ale po její smrti mi bude patřit všechno, co má. Kdyby se dověděla, že se mám oženit s dámou, která má vysoké společenské postavení a slušné jmění, jistě by byla štědrá – určitě by byla štědrá! Upsal bych své choti všechno, co mám a co jednou zdědím – dělá to přinejmenším pět set ročně – a – a – a ty bys po mé smrti – totiž –“

„Jak to k ďasu myslíš? – Jak bych přišel já k tvým penězům?“ vykřikl Pen, úplně zmatený.

„Arture, Arture,“ řekl Smirke úpěnlivě, „říkáš, že jsem tvůj nejlepší přítel – dovol, abych ti byl ještě víc. Copak nechápeš, že ta andělská bytost, kterou miluji – ta nejčistší, nejhodnější žena – je přece i tvůj nejdražší anděl – tvá – tvá matka?“

„Má matka!“ vykřikl Artur a vyskočil – v minutě vystřízlivěl. „Dej pokoj, Smirke, ty ses zbláznil – vždyť je nejmíň o osm let starší než ty!“

„A to se tobě zdá být na překážku?“ zakvílel žalostně Smirke – samozřejmě přitom myslel na rovněž starší dámu, k níž vzplanul vášní Pen.

Mladík narážku vycítil a začervenal se. „Tohle jsou dva docela odlišné případy, Smirke,“ řekl, „a tu narážku sis mohl ušetřit. Muž může zapomenout na své společenské postavení a povznést na ně ženu, ale dovol, abych tě upozornil, že ty jsi v opačné situaci.“

„Jak to myslíš, drahý Arture?“ zeptal se kaplan smutně a bázlivě, neboť tušil, že nad ním bude vynesen ortel.

„Jak to myslím? Tak, jak to říkám. Můj preceptor – opakuji, můj preceptor nemá právo požádat o ruku dámu v tom společenském postavení, jaké má moje matka. Tohle je zneužití důvěry. Tohle je drzost, Smirke – povídám, je to drzost! Co si to dovoluješ?“

„Ó Arture!“ kaplan se div nedal do pláče – pozdvihl k Penovi sepjaté ruce a ustrašený obličej, ale Artur znovu prudce dupl a začal tahat za zvonek. „Tak dost, přestaň už! Vypijeme si spolu kávu, jestli dovolíš,“ řekl náramně důstojně, a když na zazvonění přišel správce domu, Artur objednal kávu.

Jan odpověděl, že před chvílí donesl kávu do salónu, kde mladého pána očekává pan major – a vrhl udivený pohled na tři prázdné láhve od červeného vína. Smirke řekl, že by – že by radši nešel do salónu, načež Artur povýšeně odpověděl „Jak je libo,“ a požádal, aby panu Smirkovi přivedli koně. Ten chudák řekl, že trefí do stáje a vyvede si koně sám, smutně vyšel ven do haly a vzal si tam kabát a klobouk.

Pen za ním vyšel z domu bez klobouku. Helena se i po západu slunce ještě procházela po měkkém trávníku – kaplan smekl klobouk a na rozloučenou se jí uklonil, načež s Penem vyšel vrátky, kudy se chodilo ke stájím. Smirke tam dobře trefil, jak řekl. Třesoucími se prsty začal utahovat řemení u sedla, ale Pen mu je nakonec utáhl sám, nasadil poníkovi uzdu a vyvedl ho na dvůr. Když kaplan nasedal, dojal Pena žal, který se druhému zračil v obličeji – podal Smirkovi ruku a ten mu ji mlčky pevně stiskl.

„Poslyš, Smirke, odpusť, jestli jsem mluvil příkře,“ řekl Pen rozechvělým hlasem. „Byl jsi na mne vždycky moc hodný. Ale tohle nemůže být, kamaráde, tohle nejde. Vzmuž se! Bůh ti žehnej!“

Smirke mu mlčky pokynul hlavou a vyjel ze vrat – Pen se za ním hezkou chvíli díval, dokud nezmizel v záhybu cesty a klapot poníkových kopyt nedozněl. Helena pořád ještě čekala na trávníku, až přijde syn – shrnula mu vlasy z čela a něžně ho políbila. Bála se, že vypil moc vína. Proč Smirke odjel a nepočkal na čaj?

Zahleděl se na ni a oči mu hrály dobromyslným šibalstvím: „Smirkovi se udělalo špatně,“ řekl se smíchem. Helena už dávno neviděla syna v tak veselé náladě. Objal ji jednou paží kolem pasu a chodil s ní sem tam po cestičce před domem. Laura začala bubnovat na okno salónu a se smíchem na ně kývala. „Tak pojďte, vy dva,“ zavolal major Pendennis, „vždyť vám káva vystydne!“

Když Laura odešla spát, Pen už nemohl to tajemství v sobě udržet a vylíčil smutný a přitom směšný výjev prve v jídelně. Helena poslouchala s uzarděním, které její bledé tvářičce náramně slušelo, a s velkými rozpaky, jež šelmovskému Arturovi působily ohromnou zábavu.

„Zatroleně drzý člověk,“ prohlásil major, když se rozcházeli na noc. „Opovážlivost těchhle lidí nezná meze.“ Pen měl pak večer s matkou ještě dlouhou rozmluvu, láskyplnou a důvěrnou, při níž se hodně nasmáli, a hoch se kupodivu té noci vyspal líp a ráno se probudil odpočatější než za kolik předchozích měsíců.

Než proslulý pan Dolphin odjel z Chatteris, nejenže uzavřel se slečnou Fotheringayovou výhodné angažmá, ale odevzdal jí ještě štědrou zálohu, aby měla čím poplatit dluhy, které si ta rodinka za svého pobytu v městečku možná nadělala – nebyly moc velké, zejména proto, že to byla dáma šetrná a hospodárná. Hlavní Costiganův dloužek byl u obchodníka s lihovinami, ale ten vyrovnal už major Pendennis – kapitán svého času sice mluvil o tom, že své dluhy splatí do posledního penny, ale zdá se, že svou hrozbu nikdy nesplnil a nedal se k tomu pohnout ani příkazy cti.

Slečna Costiganová se postarala, aby zbylé dluhy byly vyrovnány do posledního šilinku, a zbytek zálohy odevzdala otci, který se ihned jal hostit všechny své přátele a Creedovým dětem nakoupil tolik jablek a marcipánu, kolik jich od něho jakživy nedostaly, takže bytná, vdova Creedová, navždycky uchovala jeho jméno v uctivé paměti a děti se hořce rozplakaly, když se s nimi loučil. Zkrátka a dobře hospodařil s těmi penězi tak rozumně, že za několik dní z nich nezbylo vůbec nic a on byl nucen vymámit na panu Dolphinovi další zálohu na cestovní výlohy, než nadešel den jejich odjezdu.

V hlavním městečku hrabství se v jistém hostinci jednou týdně pořádalo slavnostní shromáždění, vlastně spíš hýření spolku pánů, kteří si říkali bukanýři. K té veselé stolní společnosti patřilo několik vybraných duchů v Chatteris. Lékárník Graves (nejpodařenější chlapík, jaký si kdy zabafčil z dýmky), Smart, nadaný a humorný portrétista z Hlavní ulice, výtečný majitel dražební síně Croker a neúplatný Hicks, který už třiadvacet let znamenitě redigoval místní Almanach a Chatteriského bojovníka, byli členy Klubu bukanýrů, k nimž někdy v sobotu večer přibyl i ředitel Bingley, dostal-li svolení své choti.

Costigan také občas chodil mezi bukanýry. Ale nedostatečná přesnost v placení ho v poslední době z té společnosti jaksi vyhostila – býval tam totiž terčem nepříjemných poznámek hostinského, který prohlašoval, že když bukanýr neplatí za chlast, vůbec není hoden patřit mezi námořní lupiče. Ale když se piráti (jak si členové klubu také mezi sebou říkali) dověděli, jaké dostala slečna Fotheringayová skvělé angažmá, nastal u členů spolku ohromný převrat v názorech o kapitánu Costiganovi. Solly, hostinský u Hroznu, pověděl jednou večer pánům v místnosti bukanýrů, jak nóbl se kapitán zachoval, jak obešel celé město a poplatil v Chatteris všecky dluhy, i tu sekeru v hostinci, která dělala tři libry čtrnáct šilinků – prohlásil, že Cos je dobrý brach a gentleman od kosti, že on, Solly, to vždycky tvrdil – a nakonec se mu podařilo bukanýry natolik zpracovat, že slíbili na kapitánovu počest uspořádat večeři.

Ta hostina se pořádala poslední večer před Costiganovým odjezdem z Chatteris a podávaly se při ní chody, jimiž se Solly před hosty obvykle blýsknul. Paní Sollyová navařila dobrá, vydatná tradiční jídla anglické kuchyně, z jakých se hned tak nekouří na každém stole, a u slavnostní tabule zasedlo asi tak osmnáct pánů. Předsedal pan Jubber (majitel znamenitého obchodu s látkami v Hlavní ulici) a po pravici měl vzácného hosta společnosti. V čele na druhém konci stolu seděl výtečný, neúplatný Hicks a mezi těmi dvěma byli rozsazeni téměř všichni členové klubu – večeře se rovněž zúčastnili pánové Foker a Spavin, přátelé kapitána Costigana. Když bylo po jídle sklizeno ze stolu, řekl předseda: „Prosím, kapitáne, je libo víno?“, ale jelikož byl kapitánovi milejší punč, všichni aklamací odhlasovali, že se tedy bude pít punč. Pánové Bingley, Hicks a Bullby (z chrámového sboru – veselejší chlapík jakživ do sebe neobrátil číši a nevyprázdnil mísu punče) nádherně zapěli Non Nobis a předseda navrhl přípitek králi, jemuž věrní poddaní z Chatteris ovšem upřímně připili, a potom, už bez dalších cirátů, připili všichni „našemu příteli, kapitánu Costiganovi“.

Když se ztišil nadšený jásot, který se rozléhal po celém tom starém městečku, kapitán Costigan vstal, aby se poděkoval, a pronesl dvacetiminutový proslov, při němž několikrát podlehl svému dojetí.

Úvodem ten chrabrý válečník zdvořile požádal, aby mu odpustili, bude-li mluvit trochu nesouvisle, protože mu srdce překypuje. Opouští přece město proslulé starobylostí, pohostinností, krásnými ženami a na slovo vzatými, ušlechtilými a bodrými muži. (Výborně!) Z toho starobylého a ctihodného města, na které nebude nikdy vzpomínat jinak než s nejhlubším pohnutím, dokud mu bude paměť sloužit, odchází do metropole, kde se má teprve řádně uplatnit herecké umění jeho dcery a kde nad ní on bude bdít jako anděl strážný. On sám nikdy nezapomene, že právě v Chatteris se zdokonalila ve svém umění, jímž se teď může pochlubit v jiné sféře, a proto on, Jack Costigan, jejím i svým jménem jim všem děkuje a žehná. Řeč dvorného kapitána byla přijata s úžasně pochvalnými projevy. Místopředseda pan Hicks potom brilantně a energicky navrhl přípitek slečně Fotheringayové.

Kapitán Costigan znovu poděkoval velice výmluvným proslovem, prodchnutým citem.

Pan Jubber připil chatteriskému divadlu a dramatickému umění a po něm chtěl povstat pan Bingley, ale předešel ho kapitán Costigan, který vzhledem k své dlouhé příslušnosti k chatteriskému divadlu a rovněž za svou dceru přítomným poděkoval. A začal vykládat, že svého času byl posádkou v Gibraltaru a na Maltě a zúčastnil se dobývání Flushingu. Vždyť vévoda z Yorku divadlu náramně přeje, kapitán kolikrát měl čest s Jeho královskou Výsostí a s vévodou z Kentu sedět u večeře, a tak může prohlásit, že Jeho Výsost je právem zván přítelem vojáků. (Výborně!)

Potom se připilo armádě a kapitán Costigan poděkoval za ni. Toho večera ještě zazpíval své známé písničky Dezertér, Shan Van Voght, Prasátko pod postelí a Údolí Avoca. Byl to pro něho triumfální večer, ale skončil. Všem triumfům a všem večerům je jednou konec. A nazítří se slečna Costiganová rozloučila se všemi přáteli, se slečnou Rouncyovou se usmířila a darovala jí na památku náhrdelník a bílou atlasovou róbu – načež kapitán Costigan s dcerou zaujali svá místa v dostavníku, který projížděl kolem brány v Dubí – a Pendennis je ani neviděl.

Vozka Tom Smith upozornil na Dubí pana Costigana, z něhož čišely výpary rumu, proto seděl vedle něho na kozlíku – kapitán prohlásil, že to Dubí vypadá dost uboze, a dodal: „To byste měl vidět zámek Costigan v hrabství Mayo, kamaráde,“ načež Tom odpověděl, že by ho věru moc rád viděl.

Odjeli, a Pen se s nimi vůbec nerozloučil! Dověděl se o jejich odjezdu teprve druhý den z místních novin a ihned odcválal do Chatteris, aby si tu zprávu dal potvrdit. Odjeli skutečně. Ve známém, drahém okně byla tabulka „Byt k pronajmutí“. Vyběhl nahoru do toho pokoje a rozhlížel se po něm. Poseděl hezkou dobu na sedátku pod oknem a díval se do zahrady děkanství, kam se z toho okna s Emily tak často spolu dívávali. Skoro s úzkostí vešel do její malé, prázdné ložnice. Byla pěkně vymetená a čekala na nové podnájemníky. Zrcadlo, v němž se kdysi obrážela její krásná tvář, bylo vyleštěné pro její nástupkyni. Na jejím lůžku ležely složené záclony – padl před ním na kolena a zabořil hlavu do opuštěné podušky.

Laura mu uháčkovala peněženku, do níž mu matka dala pár liber ve zlatě, a Pen ji ten den ráno nalezl na svém toaletním stolku. Jeden ten zlaťák dal mladičké služebné, která obvykle obsluhovala Costiganovy, a jeden dětem Creedovým, poněvadž řekly, že slečnu měly moc rády. Vstoupil do toho pokoje prvně teprve před několika měsíci, ale zdálo se mu, jako by od té chvíle bylo uplynulo kolik let! Věděl, že je všemu konec. I to, že se s ní nerozloučil u dostavníku, mělo jaksi osudový význam. A nebohý mladík měl pocit prázdnoty a vyčerpání – byl úplně nešťastný a cítil se opuštěný.

Jeho matka poznala, že Ona odjela, podle toho, jak vypadal, když přijel domů. Najednou se nemohl dočkat, až se odtamtud také dostane, a nebyl v okolí Chatteris samojediný. I chudák Smirke chtěl zmizet z dohledu svůdné vdovy, i Fokerovi se začínalo zdát, že má Baymouthu až po krk a že by to nebylo nic nepříjemného, zasednout zase párkrát u večeře s přáteli u Svatého Bonifáce. I major Pendennis toužil uprchnout – zastřílet si trochu bažanty v Tichém potoku a zbavit se té maloměstské nudy a otravy. Vdova s Laurou začaly Penovi horečně chystat výbavu a balily mu plné kufry knih a prádla. Helena psala jméno Artur Pendennis na kartičky, které se pak přibíjely na bedny, čemuž ona i Laura zádumčivě přihlížely, se slzami v očích. Teprve dlouho, dlouho po svém odjezdu se Pen začal rozpomínat, jak ty ženy o něho věrně a něžně pečovaly a jak sobecky si vůči nim počínal.

Brzy nadejde večer, kdy se rozlehne troubení, ze tmy vyšlehnou svítilny, dostavník zastaví u brány Dubí, Penovy a majorovy kufry se vysadí na střechu vozu a oni oba usednou uvnitř. Helena s Laurou stojí u živého plotu ovocného sadu v záři svítilen dostavníku, průvodčí křikne „Hotovo!“ a za chvíli se vůz prudce rozjede – světla zmizí a Helena je v duchu provází modlitbami. Vysílá za odjíždějícím hochem zbožné požehnání. Opustil mateřské hnízdo, kde se doposud hřál a kam se po prvním rozletu zase vrátí, zraněný do krve – ale znovu zadychtí odtamtud vzlétnout a vyzkoušet svá neposedná křídla.

Dům bez něho se zdá tak opuštěný! V jeho prázdné pracovně stojí těžké kufry a bedny s knihami, převázané provazy. Laura požádá o dovolení, aby se mohla té noci vyspat v Helenině pokoji, a když tam celá uplakaná usne, matka vejde tiše do Penovy prázdné ložnice, poklekne u postele, na kterou svítí měsíc, a modlí se tam za svého hocha, jak to dovedou matky. A on, který je zatím už na míle daleko, ví, že ho provází požehnání té čisté duše.

KAPITOLA XVII
Alma Mater

Každý jistě rád a vroucně vzpomíná na bývalé kamarády z univerzity a na doby tam strávené, třebaže jeho akademická dráha byla možná dost krátká a neslavná. Tam pro mladého muže začíná život – opratě, v nichž ho vodili jako chlapečka, jsou přeťaty a octne se na svobodě s novými, slastnými pocity důstojnosti. Nemá dosud ponětí o starostech, o špatném zdraví ani o darebáctví, bídě a zítřejších zklamáních. Je to hra ještě neotřelá, takže ho zatím neomrzela. Když člověk mimovolně pije a pije, zanechává pití zvětralou a hořkou pachuť, ale první doušek z jiskrné číše rozkoše je tak svěží a lahodný! – Hoch se na ni vrhá a zhltne ji tak divě a nedočkavě! I staří požitkáři, jimž už nejsou dopřány rozkoše bohaté tabule a kteří se musí spokojovat vejcem na měkko a sklenicí vody, rádi vidí druhé, když se s chutí pouštějí do jídla – člověka také už nebaví loutkové divadlo, ale rád aspoň pozoruje své děti, jak se z něho radují. A tak doufám, že snad neexistuje pro smrtelníka tak vysoký věk a tak velká zásoba zkušeností, aby z něho udělaly nabručeného filozofa, kterého by netěšila podívaná na šťastné mládí. Když jsem se před několika týdny vracel z krátké návštěvy na staré univerzitě v Oxbridgi, kde můj přítel Pendennis strávil kratší období života, seděl jsem ve vlaku vedle mladíka, který právě studuje na koleji sv. Bonifáce. Nějak se mu podařilo dostat exeat na jeden den a těšil se, jak si v Londýně zaflámuje – od počátku cesty až do konce bez ustání mlel pusou, a mě ani na chvíli neomrzelo poslouchat vtipy a veselý smích toho upřímného chlapíka, takže mi cesta až příliš rychle uběhla. A když jsme přijeli na konečnou stanici, byl tak nedočkavý, že si vzal drožku, jen aby už byl v městě a mohl se střemhlav vrhnout do rozkoší, jež ho tam čekaly. Mladík s upřímným obličejem, rozzářeným radostí, odhrčel v drožce a čtenářův ponížený služebník jen s malou cestovní brašnou si vylezl na střechu omnibusu – seděl jsem tam spokojeně mezi Židem kramářem, který kouřil špatné doutníky, a nějakým vznešeným sluhou, který pečoval o pudla, dokud se nenaložili další pasažéři s kufry, osudem nám souzení, načež vozka loudavě odjel. My jsme neměli naspěch, abychom už už byli v městě. Nikdo z nás se obzvlášť nehrnul do toho začouzeného Babylónu, nepomýšlel na večeři v klubu nebo že si zatančí v Casinu. Ale pouhých pár let, a můj mladý přítel z vlaku se tam nepohrne o nic dychtivěji.

Když se Artur Pendennis vydal na slavnou univerzitu v Oxbridgi, nebyly ještě železnice, ale jel tam v pohodlném dostavníku, zevnitř i zvenčí plném členů kolejních sborů, studentů v talárech a nováčků z prvního ročníku i dospělých, kteří je doprovázeli na univerzitu. Tlustý starý pán v šedivých dlouhých punčochách, nějaký londýnský obchodník, seděl v dostavníku vedle majora Pendennise, naproti sobě měl bledého synáčka a příšerně se vyděsil, když slyšel, že několik stanic předtím dostavník na kozlíku řídil kus cesty mladý pan Foker z koleje sv. Bonifáce, který se přátelil kde s kým, včetně vozků, a dovedl řídit dostavník zrovna tak dobře jako sám Tom Hicks. Pen seděl na střeše a s velkým potěšením i zvídavostí pozoroval dostavník, cestující i krajinu. Srdce mu radostí poskočilo, když se ukázala slavná univerzita a velkolepá podívaná na úctyhodné věže s cimbuřím, vysoké jilmy a lesknoucí se řeku.

Pen předtím pobyl několik dní se strýcem v jeho bytě v Bury Street, než se vydali do Oxbridge. Majorovi se zdálo, že hoch potřebuje obnovit garderobu, a Arturovi nebyl nikterak nevhod takový nápad, který mu měl vynést nové kabáty a vesty. Strýc se opravdu ukázal velice nesobeckým a přinášel mladíkovi bezmezné oběti. Londýn byl strašně vylidněný. Na Pall Mall bylo pusto i v jízdní dráze – dokonce i červenokabátníci opustili město. V arkýřových oknech klubů bylo sotva tu a tam vidět něčí tvář. Major synovce zavedl do několika těch opuštěných sídel a v jednom z nich zapsal Penovo jméno do seznamu kandidátů – Artura ta poručníkova laskavost nesmírně potěšila. V pergamenovém svazku četl své jméno i s přídomky: „Pan Artur Pendennis z Dubí, hrabství – – –, a z koleje sv. Bonifáce v Oxbridgi – navržený majorem Pendennisem, kterého podporuje vikomt Colchicum,“ a úplnou rozkoší se až zatetelil. „O tvém přijetí se bude hlasovat až tak za tři roky a do té doby už budeš mít univerzitní diplom,“ řekl major. Pen zatoužil, aby ty tři roky už měl za sebou, a rozhlížel se po štukovaných sálech, rozsáhlých knihovnách a salónech, jako by mu už patřily. Když naivní mladík pyšně vycházel z budovy a tvářil se tak náramně důležitě, musel se mu major v duchu smát. Pak si jednou vyjeli s Fokerem v jeho lehkém kočárku k šedivým bratřím a navázali tam opět známost s bývalými kamarády. Hoši se nahrnuli ke kočárku, jakmile zastavil v bráně u šedivých bratří, a obdivovali se nejen vraníkovi, ale i přiléhavým úzkým spodkům a livreji přísného Stoopida, Fokerova sluhy a podkoního. Procházeli se po hřišti a bavili se s dřívějšími kamarády, a tu začalo zvonit k odpolednímu vyučování. Obávaný principál s latinskou gramatikou v ruce přešel kolem nich do školní budovy. Foker před ním v rozpacích ucouvl, ale Pen k němu s uzarděním přistoupil a podal tomu hodnostáři ruku. Bylo mu do smíchu při pomyšlení, kolikrát ho tou pamětihodnou latinskou gramatikou kdysi zpohlavkoval. Byl velkorysý, dobromyslný, prostě dokonale sebevědomý a sám se sebou spokojený.

Potom zajeli do pivovaru otce Fokera. Je to ohromný komplex budov nedaleko šedivých bratří a v celém okolí se pozlacené jméno té velmi známé firmy skví na vývěsních štítech nesčíslných hostinců, jež mají v nájmu její vazalové. Ctihodný mladší společník a ředitel firmy uctil mladého lorda a jeho přítele tmavým ležákem, načepovaným rovnou ze sudů do stříbrných karaf – byl tak silný, že se mohlo zdát, jako by ten mocný nápoj účinkoval nejen na ty dva mladíky, ale i na koně pana Henryho Fokera, poněvadž uháněli domů na západní konec města takovým tryskem, že na křižovatkách ohrožovali ženy i jejich stánky s pečivem, na nárožích vráželi stupátkem do kandelábrů a Stoopid na sedátku za kočárkem se vyděšeně zmítal sem tam.

Majora to moc těšilo, když byl Pen s jeho mladým známým – s největším zájmem poslouchal Fokerovo upřímné povídání a pozval oba mladíky na znamenitou večeři do jedné kavárny na Covent Garden, odkud šli pak do divadla. Ale byl přešťastný, když pan Foker s lady Agnes, kteří byli náhodou v Londýně, požádali majora Pendennise a pana Artura Pendennise, aby jim udělali radost a přišli k nim na večeři do Grosvenor Street. „Jakmile si získáš přístup do domu lady Agnes Fokerové,“ kladl Penovi vážně na srdce, jak se při tak významné příležitosti patřilo, „je na tobě, milý hochu, aby sis tu přízeň zachoval. Pamatuj, kdykoli přijedeš do Londýna, nikdy se neopomeň ohlásit v Grosvenor Street. Doporučuji ti, aby sis z Debretta pečlivě nastudoval genealogii a rodové aliance hrabat z Roshervillu, a budeš-li moci, abys u nich udělal nějakou nenápadnou zmínku o jejich rodu, třeba historickou, pěknou a lichotivou, zkrátka něco podobného – však to dovedeš, máš přece básnickou obraznost. Pan Foker je sice člověk úctyhodný, ale nemá vznešený původ, a vlastně ani žádné zvláštní vzdělání. Dá si moc záležet, aby se u nich po večeři naléval rodinný ležák – ten ovšem nikdy neodmítneš, já se ho také napiji, ačkoli mi žádné pivo nesvědčí, zatroleně.“ A ten hrdinný mučedník se vskutku obětoval, jak to slíbil, když se na zmíněné večeři starý pan Foker v čele tabule jako obvykle šprýmovně vytasil s Fokerovým ležákem. Přál bych každému vidět majora, jak se jeho staroslavnému vtipu šibalsky ušklíbl.

Lady Agnes jako milující matka se v Harrym viděla – ta dobrodušná, ač nijak zvlášť chytrá žena přivítala synova přítele velice srdečně a udivila ho vyprávěním, jak úžasně pilně její drahý hoch studuje, až má o něho strach, aby mu to neuškodilo na zdraví. Při jednom takovém proslovu se Foker starší hlučně rozřehtal a dědic rodového jména velice významně na přítele zamrkal. Načež lady Agnes začala probírat synovy osudy od nejranějšího věku, vykládala, jak úžasně zkusil při spalničkách a s černým kašlem, jak se jednou div neutopil, jak ho ohavně týrali v té hrozné škole, kam ho poslal pan Foker, protože se tam sám vzdělával, a jak ona nikdy neodpustí tomu protivnému principálovi – ne, nikdy! Lady Agnes takhle bez ustání mlela o synáčkovi celou hodinu a nakonec prohlásila oba pány Pendennise za nesmírně příjemné společníky. Jako druhý chod se podávali bažanti a major si je pochvaloval, že tak krásné ptáky ještě jakživ neviděl – my lady na to řekla, že jsou ze Zálesí (což major ovšem dobře věděl) a že ji tam oba pánové snad také navštíví – třeba na Vánoce nebo o prázdninách, aby byl drahoušek Harry doma.

„Bůh ti žehnej, milý hochu,“ řekl Pendennis Arturovi, když si pak v Bury Street rozžíhali svíčky, než šli spát. „Ta tvá letmá zmínka o Agincourtu, kde se jeden z Roshervillů vyznamenal, byla náramně vhodná a důvtipná, ačkoli jí lady Agnes asi nerozuměla – ale na začátečníka byla znamenitá – jenže by ses neměl tolik červenat. – Věř mi, drahý Arture, a celý život měj na paměti, že získáš-li si jednou přístup do takového domu – do tak dobrého domu – dostaneš se potom už snadno do dobré společnosti. Je-li tam člověk uveden s patřičným leskem a chce-li se pevně uchytit i v nejlepších londýnských domech, nedá mu to o nic víc práce ani soins, než když se chce třeba se svým právním zástupcem navečeřet na Bedford Square. Tohle si pěkně zapamatuj, až budeš na studiích v Oxbridgi, a dej proboha náramně pozor na to, jaké známosti si tam uděláš. Premier pas do života je nejdůležitější ze všech – psal jsi dnes mamince? – Ne? – Honem to udělej, než odjedeš, a požádej pana Fokera, aby ti na obálce potvrdil, že poštovné je úvěrováno – mají to rádi. – Tak dobrou noc a bůh ti žehnej.“

Pen nejdražší mamince zábavně vylíčil, co v Londýně dělá a jak se má, i návštěvu v divadle, u šedivých bratří a v pivovaru, i večeři u Fokerových. Helena se za něho modlila v osamělém domě v Dubí, srdce jí překypovalo nevýslovně něžnou láskou k synovi a ten dopis i všechny, jež následovaly, pak s Laurou mnohokrát, mnohokrát pročítaly a dumaly nad nimi, jak to už ženy dělají. Byl to Penův první krok do života – ach, a ta cesta je tak nebezpečná, i ti nejhodnější na ní mohou klopýtnout a nejsilnější ztroskotat! Bratře poutníče, kéž tě na té stezce podepře něčí vlídná paže a těm, kdo padnou vedle tebe, kéž někdo přátelsky podá ruku! Kéž tě vždycky provází pravda, milosrdenství kéž ti nakonec odpustí, a láska nechť je s tebou navěky! Bez toho světélka by pocestný byl jako slepý a ta cesta by byla temná a bezútěšná!

A tak dostavník dojel ke starobylému a pohodlnému hostinci Baštírna v Hlavní ulici v Oxbridgi a Pen s potěšením a nedočkavostí po prvé hleděl na studenty v talárech, jak si chodí sem tam, a poslouchal klinkání zvonů v kapli (zvony v Oxbridgi vyzvánějí od rána až do večera) – spatřil věže s cimbuřím, jak se klidně a velebně zdvíhají nad štíty a starobylými střechami městských budov. Předběžně už došlo k písemnému ujednání mezi doktorem Portmanem (v Penově zastoupení) a panem Buckem, kolejním preceptorem u sv. Bonifáce, k němuž se Pen dal zapsat, a jakmile si major Pendennis upravil zevnějšek tak, aby na Penova preceptora udělal uspokojivý dojem, vydali se oba Hlavní ulicí kolem majestátní brány a zvonice koleje sv. Jiřího, kudy se podle daných pokynů dostali ke koleji sv. Bonifáce. Když tam vstupovali vrátky v úctyhodné kolejní bráně, obrostlé břečťanem, Penovi se opět rozbušilo srdce. Strmí nad ní starobylá kopule, téměř celá pokrytá popínavými rostlinami, a zdobí ji kamenná podoba svatého Bonifáce, po němž je ta kolej pojmenována, i mnoho erbů jejích královských a vznešených mecenášů.

Vrátný jim ukázal na podivnou starou věž v rohu čtyřhranného nádvoří, jíž se vcházelo k pokojům pana Bucka, a oba pánové se pustili přes nádvoří, jehož hlavní pamětihodnosti se Penovi ihned a provždy vryly do paměti: hezká fontána s vodotryskem uprostřed překrásného trávníku, vysoká okna kaple vpravo a její opěrné pilíře, refektář se špičatou věžičkou a arkýřovým oknem, vrátnice (z jejíchž dveří právě vykročil magister ve velebně šustícím hedvábí), linie okolních obytných budov, z nichž zábavně vyčnívaly komíny s kamenořezbami, šedivé věžičky a všelijaké lomené štíty. Penovy oči to všechno dychtivě vpíjely, jak tomu bývá při prvních dojmech, a major Pendennis si to prohlížel s klidem, jak se sluší na gentlemana, který nestojí o malebnou podívanou a zrak má poněkud otupělý ustavičným odleskem dlažby na Pall Mall.

Svatý Jiří je slavná kolej univerzity v Oxbridgi – má čtyři prostorná čtyřhranná nádvoří, krásný refektář a nádherné zahrady, a georgiáni, jak se říká tamějším studentům, nosí taláry zvláštního střihu a nemálo se povyšují nad všemi ostatními mladíky. Kolej svatého Bonifáce je skromňoučká poustevna v porovnání s tím velikánským a posvátným komplexem budov, vedle něhož stojí. Ale na to, jak je malá, udržela si na univerzitě čestné místo. Má velmi dobrý tón – nejlepší rodiny z určitých hrabství od nepamětných dob posílaly své mladé muže k sv. Bonifácovi – kolejní prebendy jsou tam kromobyčejně dobré a přijetí do kolejního sboru snadné – bonifáčtí studenti získali nepoměrně velký počet univerzitních vyznamenání – jejich loď byla v závodech na řece třetí – pěvecký sbor tamější kaple není o nic horší než dokonce u sv. Jiřího – a bonifácké pivo je nejlepší v Oxbridgi. V prostorném kolejním refektáři se starým táflováním a kolem dokola Roubillacovy sochy svatého Bonifáce (který tam stojí, jako by z nebes žehnal neobyčejně dobrému jídlu na stole členů kolejního sboru) visí portréty spousty vynikajících bonifáciánů. Je tam učený doktor Griddle, který podstoupil smrt za vlády Jindřicha VIII., i arcibiskup Bush, který ho dal usmažit – je tam lord nejvyšší soudce Hicks – vévoda ze sv. Davida, rytíř Podvazkového řádu, kancléř univerzity a člen kolejního sboru – básník Sprott, jehož slávou se kolej právem pyšní – nebožtík magister dr. Blogg, přítel doktora Johnsona, který ho k sv. Bonifáci přijel navštívit – jsou tam i jiní právníci, učenci a duchovní, jejichž podobizny shlížejí ze zdí nebo jejichž erby září smaragdově a rubínově, zlatě a azurově ve vysokých oknech refektáře. Ctihodný kolejní kuchař patří k největším umělcům v Oxbridgi a víno v pokojích členů kolejního sboru je odedávna proslavené znamenitou jakostí a hojností.

Do tohoto jistě nemálo útulného zátiší uprostřed akademických niv se právě ubíral Pen, zavěšený do strýce, a za chvíli se octli v pokojích pana Bucka, kam je ten zdvořilý pán sám zavedl.

O Penovi se mu už dříve dostalo zpráv od doktora Portmana, který se o jeho rodině, majetkových poměrech a osobních vlastnostech vyslovil náramně nadšeně. Portman preceptorovi Artura vylíčil jako „dosti majetného mladého pána z jedné z nejstarších rodin v království, která vlastní půdu s venkovským sídlem,“ a jako „mladíka s osobními vlastnostmi a nadáním, jež mohou být zárukou, že pod patřičným vedením bude dělat koleji i univerzitě čest“. Po takovém doporučení preceptor studenta nováčka a jeho poručníka ovšem přivítal náramně srdečně, staršího z pánů pozval na večeři do refektáře, kde bude mít potěšení spatřit synovce po prvé v taláru u kolejní večeře, načež požádal oba, aby k němu přišli do jeho pokojů na víno. Nakonec prohlásil, že mu byl pan Artur Pendennis doporučen velice příznivě, a proto ho těší, že mu může přikázat nejlepší pokoje, jaké má v koleji k dispozici – na štěstí se totiž právě uvolnily po jednom platícím studentovi. Když se takový kolejní magnát natolik obtěžuje a snaží se být tolik přívětivý, nikdo na světě ho nepřetrumfne zdvořilostí. Tihle ctihodní muži, věčně zahloubaní v knihách, jsou svým velebným zaměstnáním zcela odloučeni od všedního světa a jejich dvornost je tak majestátní, že na nich šustí a vlaje jako jejich velkolepé parádní taláry. To hedvábí a ty brokáty se neoblékají pro každého, kdo přijde, ani každodenně.

Pak se oba pánové rozloučili s preceptorem v jeho pracovně a vyšli do předsíně čili učebny, velice hezkého pokoje s tureckým kobercem, ověšeného znamenitými rytinami a bohatě zarámovanými obrazy. Tam je už očekával preceptorův sluha v doprovodu muže s kufrem, v němž byla spousta baretů a talárů – Pen si z nich mohl vybrat baret a talár pro sebe a sluha ovšem měl dostat odměnu, úměrnou projevené ochotě. Pen se až zachvíval rozkoší, když mu čilý krejčí zkoušel talár a prohlásil, že mu znamenitě padne, načež si mladík nasadil trochu ke straně hezký kolejní baret – náramně švihácky, jak ho vídal nosit Fiddicomba, nejmladšího profesora u šedivých bratří. S velkým uspokojením se v tom úboru zhlížel v jednom z velkých zrcadel s pozlaceným rámem, jež zdobila učebnu pana Bucka – někteří z takových kolejních duchovních totiž nejsou nad zrcadla povzneseni o nic víc než nějaká dáma a svým talárům a baretům věnují zrovna tak dychtivou pozornost jako ty osoby krásného pohlaví svým kloboučkům.

Davis, Penovi přikázaný poskok, s klíči v ruce odvedl pány – majora a Pena, uzardělého radostí z nového akademického hávu – přes nádvoří do pokojů určených studentu nováčkovi, jež se uvolnily odchodem platícího studenta pana Spicera. Byly to pokoje velice prostorné, s těžkými kazetovanými stropy, vysokým táflováním na zdích a malými okny v hlubokých výklencích. Zařízení po panu Spicerovi bylo na prodej podle odhadu, a major Pendennis se uvolil, že ho pro synovce část odkoupí, ale se smíchem odmítl (s čímž Pen rád souhlasil) šest rytin s výjevy z honu a čtyři skupiny baletek v načechraných gázových sukýnkách, jež představovaly sbírku obrazů dřívějšího obyvatele pokojů.

Pak šli spolu do refektáře, kde Pen zasedl k večeři mezi svými kolegy nováčky a major zaujal místo u čestného stolu na pódiu s kolejními hodnostáři a otci nebo poručníky jiných mladíků, kteří své syny a svěřence doprovodili do Oxbridge. A po večeři šli spolu na víno k panu Buckovi a po víně do kaple, kde major velice důstojně seděl na kruchtě a měl odtamtud pěkný výhled na magistra na vyřezávaném trůně čili křesle přímo pod varhanami. Ten učený pán, doktor Donne, se s velikánskou modlitební knihou před sebou vyjímal náramně majestátně jako sošné zpodobení zbožnosti a přísné devótnosti. Všichni studenti nováčkové se chovali vážně a náležitě, ale Pena pohoršil ohava Foker, který přišel hodně pozdě a s několika svými kamarády v lavici platících studentů se chechtal a hlasitě bavil, jako by seděli někde v lóži v opeře.

Pen ve svém pokoji v Baštírně nemohl nedočkavostí v noci ani usnout – tolik se těšil, až mu začne život v koleji a až se tam nastěhuje do svého bytu. Na co asi myslel, když sebou házel v posteli? Na matku doma, na tu zbožnou duši, která žila jen pro něho? Ano, doufejme, že na ni trochu myslel. Nebo na slečnu Fotheringayovou, na svou věčnou lásku, která mu už tolik nocí nedala spát, způsobila mu tolik utrpení a vzbudila v něm tolik tužeb? Pen se snadno červenal, a kdybyste s ním byli bývali v tom pokoji a svíčka by nebyla bývala zhašena, byli byste ho možná viděli, jak nejednou v obličeji zrudl, když si mumlal všelijaké vášnivé nesouvislé proslovy, které se týkaly té neblahé události v jeho životě. Strýcova kázání se neminula účinkem – mlha vášně, která Penovi zastírala oči, se protrhla a on slečnu viděl, jaká v pravdě byla. To pomyšlení, že se on, Pendennis, nechal zotročit takovou ženou, a ona jím ještě ke všemu pohrdla! Že se natolik snížil a nechal se zašlapat do bláta! Že byla v jeho životě doba, a to teprve před několika měsíci, kdy by byl Costigana ochotně přijal za svého tchána! –

„Chudák Smirke!“ zasmál se najednou Pen. „Nu, musím mu napsat, abych ho aspoň trochu utěšil, chudáka kamaráda! Ale on na tu vášeň neumře, ha, ha!“ Kdyby byl major nespal, mohl z Penova pokoje slyšet kolik takových hlasitých povzdechů, jak se převaloval nepokojně beze spánku v posteli tu první noc svého pobytu v Oxbridgi.

Pro mladíka, jejž nazítří čekal počátek životního boje, bylo by snad bývalo líp, kdyby byl tu noc probděl jiným způsobem, ale Pena už ovládla moc světská v podobě jeho sobeckého Mentora. A ti, kdo se aspoň trochu zajímají o Penovu povahu, asi už dávno zjistili, že byl velký slaboch a přitom velice prudký, že byl velice ješitný a zároveň velmi upřímný, že byl sice šlechetný a měl štědrou ruku, ale přitom byl dost sobecký a také hodně vrtkavý, jako bývají všichni, kdo chtivě baží po požitcích.

Ta šestiměsíční vášnivá zamilovanost způsobila, že značně zestárl. Mezi Penem, obětí lásky, a tím osmnáctiletým nevinným Penem, který po ní toužil, zela ohromná propast. A tak měl už Pen sice bohatou zkušenost a převahu, jež z ní vyplývá, jenže bez té suverénnosti, která mu při jeho sebevědomé a panovačné povaze později umožnila hodně ovlivňovat mladíky, s nimiž měl nadále sdílet život.

Dopoledne s velkým uspokojením strávil se strýcem všelijakými nákupy, aby ještě zdokonalili zařízení pokojů, jež měl mladík obývat. Spicerovo porcelánové a skleněné nádobí bylo v hrozně zbědovaném stavu, lampy byly rozbité a knihovny zdaleka ne tak prostorné, aby se do nich vešel obsah beden, které zatím stály v hale v Dubí s přibitými cedulkami, na nichž Arturovu adresu napsala vlastnoručně chudinka Helena.

Ty bedny, v nichž matka tak pečlivě složila Penovy věci, přišly za několik dní. Četl s dojetím adresy psané dobře známým, milovaným rukopisem. Uložil na patřičná místa všechny ty knihy, své staré přátele, a všechno ložní i stolní prádlo, které Helena pečlivě vybrala z rodinné zásoby, všechny ty sklenice s ovocným rosolem, jež malá Laura zabalila do slámy, a stovky těch prostých dárků z domova.

KAPITOLA XVIII
Pendennis od Bonifáce

Náš přítel Pen nijak nelitoval, když se s ním jeho Mentor rozloučil druhého dne po jejich příjezdu do Oxbridge, a major zase byl rád, že splnil svou povinnost a má to už za sebou. Ten mučedník přece věnoval synovci víc než tři měsíce svého vzácného času – nikdy se snad na žádném sobci nežádalo, aby podstoupil větší oběť! Co myslíte, kolik lidí či majorů by tohle udělalo? Člověk v zájmu cti položí hlavu na špalek nebo ohrozí svůj život, ale chraňme se ho žádat, aby obětoval své pohodlí nebo požitky. Tuhle zkoušku nevydrží hned tak někdo z nás. Proto majorovi vzdejme čest za jeho chování v posledním čtvrtletí a uznejme, že má plné právo těšit se na zasloužené prázdniny. Foker a Pen ho vyprovodili k dostavníku a Foker průvodčímu obzvlášť kladl na srdce, aby na toho pána uvnitř dal pozor. Pendennise staršího těšilo, že zanechává synovce ve společnosti mladíka, který ho uvede do nejlepších kruhů na univerzitě. Major spěchal do Londýna a odtamtud do lázní Cheltenhamu, odkud zavítal na několik vznešených sídel v okolí, kde panstvo neodjelo do ciziny a kde mohl užít střílení a společnosti.

Nehodláme se moc podrobně zabývat Penovou akademickou dráhou. Líčení života takových hochů bohužel není zrovna povznášející. Kéž by bylo! A co vašeho, ptám se vás? Pokud je to, čemu říkáme naše čest, neposkvrněné, máte asi celkem dost čisté svědomí. Ženy jsou čisté, ale muži ne. Ženy jsou nesobecké, ale muži ne. A já bych nechtěl říci o Arturu Pendennisovi, že byl horší než jeho bližní – jenomže jeho bližní jsou většinou špatní. Buďme alespoň natolik upřímní a přiznejme to. Můžete mezi svými známými napočítat deset bezúhonných mužů? Já mám dost velký okruh známých, ale deset světců bych v jejich seznamu nenalezl.

V prvním semestru univerzitních studií chodil Pen celkem dost pilně na přednášky klasických literatur a matematiky. Ale zanedlouho zjistil, že pro vědy exaktní nemá ani zvláštní zálibu, ani nadání, a když se přesvědčil, že pár docela obyčejných mladíků v ohavně těžkých a hrubých botách a punčochách (které jim koukaly zpod kalhot, protože je neměli přitaženy gumovými pásky, aby jim nevylézaly z botek) ho v učebně porazilo na hlavu, byl z toho asi otrávený a přestal na ty přednášky chodit. Milující matce pak oznámil, že se hodlá věnovat výlučně jen antické literatuře.

Paní Pendennisová byla docela ráda, že její drahoušek bude studovat vědní obor, v němž má největší zalíbení, a jenom ho prosila, aby si přílišným učením nezničil zdraví, poněvadž slýchala hrozně žalostné věci o mladých studentech, kteří si přepracováním přivodili zánět mozkových blan a předčasnou smrt v polovině své akademické dráhy. Zdůrazňovala právem, že Pen má odjakživa choulostivé zdraví, a proto musí o ně dbát především a bez ohledu na nicotné pocty. Ačkoli si Pen nebyl vědom žádné zákeřné choroby, která by mu mohla ohrozit život, přesto své mamá laskavě slíbil, že nebude vysedávat nad učením dlouho do noci, a v tomto ohledu plnil dané slovo mnohem vytrvaleji a odhodlaněji, než se stávalo při některých příležitostech, kdy si na tom snad nedával tolik záležet.

Brzy se mu však začínalo zdát, že ani z klasických přednášek nemůže mít zvláštní užitek. Jeho spolužáci v tom oboru byli hlupáci, tak jako v matematice byli zas pro něho příliš učení. Jeho preceptor pan Buck neměl o nic lepší vědomosti než mnohý žák z páté třídy u šedivých bratří. Měl možná jakési zmatené a nejasné ponětí o metru a větní stavbě některých míst z Aischyla nebo Aristofana, ale o poezii měl asi takové ponětí jako uklízečka ložnic paní Bingová – a tak Pena ponenáhlu omrzelo poslouchat, jak se hloupí studenti a preceptor plahočí s několika verši tragédie nebo komedie, s nimiž by se on vypořádal za desetinu času, jaký na to spotřebovali oni. Začínalo mu být jasné, že člověk může koneckonců mít opravdový užitek jen ze soukromého studia – a tak mamá oznámil, že se hodlá mnohem víc věnovat soukromým studiím, a veřejným mnohem méně. Ta znamenitá žena se vyznala v Homérovi asi stejně jako v algebře, ale Penovo rozhodnutí ve věci jeho studijního postupu ji zcela uspokojovalo – naprosto svému drahouškovi důvěřovala, že dosáhne takového postavení, jaké mu náleží.

Pen přijel domů teprve po Vánocích, čímž trochu zklamal milující matku i Lauru, protože ta po něm toužila, aby zase postavil ze sněhu takové hezké pevnosti jako minulé tři zimy. Ale byl pozván do Zálesí k lady Agnes Fokerové, kde byla o Vánocích soukromá divadelní představení a veselá společnost velice vybraných lidí, a major Pendennis o to stál, aby se synovec stůj co stůj s některými z nich setkal. Alespoň poslední tři týdny vánočních prázdnin strávil však Pen doma a Laura měla příležitost pozorovat, jakou spoustu nových krásných obleků si přivezl, a matka se zas mohla obdivovat, jak získal na zevnějšku, jak zmužněl a jak energicky si počíná.

Na Velikonoce domů nepřijel, až na dlouhé prázdniny, a přivezl si ještě víc elegantních obleků. Ráno se vždycky objevil v nějakém báječném loveckém kabátě s pozoruhodnými knoflíky a večer v nějaké nádherné sametové vestě, bohatě vyšívané vázance a jemné plátěné košili. A když Laura slídila v jeho pokoji, vídala tam překrásný, báječný necesér se stříbrnými toaletními předměty a spoustu skvostných prstenů a šperků. A měl také nové francouzské hodinky se zlatým řetízkem místo toho starého velikého časoměru s celým hroznem cinkavých pečetítek, který Janu Pendennisovi visíval z kapsičky ve vestě a podle jehož vteřinových ručiček zesnulý doktor svého času změřil tep tolika pacientům. Ještě před několika měsíci Pen po těchhle hodinkách toužil – zdálo se mu, že nádhernější a vznešenější nemá nikdo na světě, a před jeho odjezdem na univerzitu je Helena vyňala z klenotničky (kde odpočívaly nenatažené od úmrtí jejího manžela) a dala je Penovi s malým náležitým slavnostním proslovem, v němž zdůraznila otcovy dobré vlastnosti a správné využití času. O tom fortelném a vzácném časoměru se najednou Pen vyslovil, že je staromódní, dokonce jej přirovnával k rendlíku, což se Lauře zdálo neuctivé, a nechal jej v zásuvce s ušpiněnými žlutými rukavicemi, vázankami, které se mu přestaly líbit, a těmi hodinkami, jež dostal jako školáček a o nichž jsme se v tomto příběhu už jednou zmínili. O naší staré známé Rebece se zas vyslovil, že se už nehodí pro jeho váhu, a směnil ji za nového, silnějšího koně, který ho stál těžké peníze. Paní Pendennisová mu je na toho nového koně dala, ale když Rebeku odváděli, Laura se rozplakala.

Pen si také přivezl bednu doutníků s všelijakými divnými názvy: Colorados, Afrancesados, Telescopios, Fudson, Oxford Street a tak, a kouřil je nejen ve stájích a sklenících, kde velmi prospívaly Heleniným rostlinám, ale i ve své pracovně, což matka z počátku neschvalovala. Pen prohlásil, že píše velkou báseň do soutěže a bez doutníku nemůže pracovat, načež ocitoval verše oplakávaného nebožtíka lorda Byrona, který se v nich o kouření vyslovoval příznivě. Když tedy Penovo kouření mělo tak ušlechtilý účel, samozřejmě mu matka nemohla odepřít svolení. Ba jednou ta dobrá duše přišla k němu do pokoje, právě když byl v plné práci (pročítal francouzský román, jenž nedávno vyšel, poněvadž se přece patří, aby každý student znal nejen lehkou literaturu své vlasti, ale i cizích národů) – Helena tedy přišla k němu do pokoje, uviděla ho v plné práci na pohovce, a aby se nemusel vyrušovat, sama mu z jeho sousední ložnice přinesla krabičku zápalek i pouzdro s doutníky, strčila mu jeden do úst a rozškrtla sirku, od níž si Pen zapálil. Zasmál se a políbil jí ruku, něžně svěšenou přes opěradlo pohovky. „Drahá, zlatá maminko,“ řekl, „kdybych ti třeba pověděl, že máš podpálit náš dům, udělala bys to snad také!“ Je docela možné, že měl pravdu a že by ta pošetilá žena byla snad i tohle pro něho udělala.

Mimo díla anglické „lehké literatury“, jež ten pilný student hltal, přivezl si i bedny lehké literatury ze sousední Francie, a když do těch knih Helena jen nakoukla, přečtla si tam takové věci, že v úžasu otvírala oči. Ale Pen jí dokázal, že ty knihy přece nenapsal on, že je však absolutně nutné, aby si udržel znalost francouzštiny četbou nejproslulejších současných spisovatelů, a proto je samozřejmě jeho povinností, aby četl i vynikajícího Paula de Kocka právě tak jako Swifta a Molièra. Paní Pendennisová se opět podvolila, ač se znepokojeným povzdechem. Lauře se však před těmi knihami dostalo výstrahy, jak od úzkostlivé paní Pendennisové, tak i od přísného mravokárce Artura Pendennise: ten prohlásil, že je sice žádoucí, aby on pro své vzdělání a zdokonalení slohu poznal všechny literatury, ale rozhodně by takovou četbu nedoporučoval dívce, která se bude v životě zabývat docela jinými věcmi.

Za letní prázdniny vypil Pen celou bednu červeného vína, které jeho otec uložil ve sklepě a o němž jeho syn prohlásil, jak už jsme slyšeli, že ani sud toho vína nemůže nikomu uškodit. A když tu zásobu vyčerpal, napsal si o novou zásilku „svým dodavatelům vína“, firmě Binney & Latham v Mark Lane v Londýně. Než Pen odjel na univerzitu, doporučil mu totiž starý doktor Portman, aby si od té firmy objednal zásobu portského vína a sherry. „Budete bezpochyby muset své přátele z Bonifáce zvát k sobě na víno,“ řekl milý farář mladíkovi. „Za mých časů to bylo v koleji obvyklé, a tak bych vám radil, abyste si své malé zásoby vína objednával radši u nějaké poctivé a slušné firmy v Londýně než u obchodníků v Oxbridgi, protože u těch, pokud se pamatuji, dostanete ohavnou břečku, a přitom přemrštěně drahou.“ Poslušný mladý pán se zařídil podle doktorovy rady a na jeho návrh si objednával víno u firmy Binney & Latham.

Když tedy psal firmě B. & L. další objednávku na víno, které se mu má zaslat do Dubí, zmínil se zároveň, že by mu s účtem za víno pro Dubí mohli poslat i jeho účet za ty dodávky na univerzitu. Chudinka vdova se té sumy zděsila. Ale Pen se jejím staromódním názorům smál, prohlásil, že je to docela mírný účet, že teď přece každý pije červené víno a šampaňské – a tak vdova nakonec účet zaplatila jaksi s pocitem, že výdaje na domácnost značně vzrůstají a její omezený důchod na ně asi nepostačí. Ale takovéto výdaje přece jsou jen občasné. Pen jezdí domů jen o prázdninách, na několik týdnů. Až odjede, mohou se s Laurou zas uskrovnit. Což se nemají vynasnažit, aby byl šťastný v té krátké době, kdy je s nimi?

Artur měl celou tu dobu štědrou apanáž, dokonce vyšší než synové z mnohem zámožnějších rodin. Bylo zamilovaným snem šetrného Jana Pendennise, aby mohl svému synáčkovi poskytnout univerzitní vzdělání a s ním i výhody, o něž jeho samého připravil marnotratný otec, a tak už před lety začal ukládat peníze, kterým říkal Studijní fond pro Artura. Vykonavatelé jeho poslední vůle nalezli v jeho knihách rok co rok položky označené S. F. A. a po manželově smrti, než Pen vstoupil na univerzitu, i vdova na ten fond přispívala rozmanitými částkami, takže když se Artur odebral do Oxbridge, byl to už docela slušný kapitálek. Chlapec musí mít pěknou apanáž – taková byla zásada majora Pendennise. Ať se uvede do společnosti jako gentleman a zaujme místo mezi urozenými a dobře situovanými mladíky. Tohle mu musíme dát, a pak už bude jeho povinností, aby si to místo udržel. Je to špatná politika na takovém mladíkovi skrblit nebo dávat mu nižší apanáž, než mají jeho kamarádi. Artur bude beztak nucen postavit se světu tváří v tvář a sám se s ním rvát. My mu prozatím opatřme dobré přátele a gentlemanské způsoby, ať je dobře podepřený a vytrénovaný, až se bude nucen pustit do opravdového boje sám. Tyhle liberální názory major pravděpodobně hlásal nejen proto, že je pokládal za správné, ale i proto, že se nejednalo o jeho vlastní peníze.

A tak mladý Pen, jediný syn venkovského zemana, s pěknou apanáží, s gentlemanským vystupováním a zjevem, vypadal na mladíka mnohem líp situovaného, než vskutku byl, a hodnostáři, obchodníci i studenti v Oxbridgi ho považovali za světáckého šviháka a příslušníka aristokracie. Byl upřímný, nebojácný a snad trochu vyzývavý, jak se u takového bujarého mladíka stává. Pokud šlo o peníze, měl náramně štědrou ruku a zdálo se, že jich má spoustu. Rád se poveselil a rád si zazpíval – měl také pěkný hlas. Za jeho časů veslařské závody ještě nenadělaly na univerzitě tolik furore, jak je tomu prý dnes – u tehdejších urozených mladíků byly v módě koňské dostihy a klusácké závody na tandemech. Pen se na honech dobře vyjímal na koni, v šarlatovém kabátě, jak se na mladého světáka slušelo; na koňské dostihy a jiné zábavy nijak zvlášť neplýtval penězi, ale přesto se pěkně zadlužil u Nilese, majitele stájí s nájemnými koňmi, a ještě v jiných podnicích. Ten mladý šťastlivec měl totiž značné záliby téměř ve všem možném. Rád měl knihy všeho druhu – doktor Portman mu vštípil lásku ke vzácným tiskům a Pen si liboval v krásných vazbách. Byl to div, jakými mu knihkupci a knihvazači naplnili police parádními svazky ve zlacených a mramorovaných vazbách s tlačenými tituly na hřbetě! Pokud šlo o umění, měl moc dobrý vkus a ohromnou zálibu v rytinách velkých mistrů – ne v takových francouzských baletkách nebo křiklavých výjevech z honů, jakými se kochal jeho předchůdce, prostoduchý pan Spicer. Pen měl rád Strange, Rembrandtovy lepty a první stavy Wilkieovy, jimiž si s náramně dokonalým vkusem vyzdobil pokoje. Studentům na univerzitě to bylo dovoleno a náš přítel tam měl velice dobré jméno. Už jsme se zmínili, že Pen projevoval dost velkou zálibu v prstenech, klenotech a krásném oblékání – musíme přiznat, že byl na univerzitě velký parádník – rád se skvěle strojil. Když se on a jeho urození přátelé chystali na večeře, na které se navzájem zvali do svých bytů, nastrojili se zrovna tak pečlivě, jako když jiní muži hodlají omráčit ženu, o kterou se ucházejí. Kamarádi o Penovi tvrdili, že nosí prsteny i přes kožené rukavičky, ale on to vždycky popíral – jenže jakých pošetilostí není naivní mládí schopno, i při vší své podivuhodné vážnosti? Že se koupal v navoněné vodě, to je pravda – říkal, že tu voňavou lázeň potřebuje, když v refektáři musí sedět s určitými mladíky z velice podřadné společnosti.

Sotva byl Pen v druhém ročníku, slečna Fotheringayová vyvolala v Londýně velký rozruch a hodně se o ní psalo v novinách. Pen si jeden ten výstřižek z novin pověsil v pokoji a svěřoval se kamarádům, jak strašlivě, jak divoce, jak šíleně, jak vášnivě tu ženu kdysi miloval. Důvěrně jim ukazoval básně, které na ni napsal, a čelo se mu zachmuřilo, koulel očima a prsa se mu dmula vzrušením, když vzpomínal na to osudné životní období a líčil muka a utrpení, jež tehdy zakusil. Ty básně se opisovaly a kolovaly a všelijaké party studentů se jim posmívaly nebo obdivovaly, jak šly z ruky do ruky. Máloco může mladíka tolik povznést v úctě u jeho kamarádů, jako když se o něm ví, že prožil nějaký velký milostný román. Snad je v tom vždycky cosi ušlechtilého – mezi hodně mladými muži se to považuje za hrdinství – a Pen byl pro ně úžasný chlapík. Vykládalo se o něm, že málem spáchal sebevraždu – že kvůli ní svedl souboj s jedním baronetem. Studenti z prvního ročníku si na něho ukazovali. Když ve dvě hodiny se svou partou vyrazil z koleje na promenádu, byla to skvělá podívaná. Byl pečlivě nastrojený. Pošilhával po dámách, které se přišly obdivovat univerzitním lvům a procházely se před ním zavěšené do šťastných mládenců v talárech – vyslovoval se o jejich půvabech nebo toaletách jako přísný kritik, jejž zkušenosti opravňují k autoritativním soudům. Studenti se chlubívali, že byli na procházce s Pendennisem, a když je někdo viděl v jeho společnosti, působilo jim to takové potěšení jako některým z nás, kdybychom se s nějakým vévodou procházeli na Pall Mall. On a dozorčí student se vzájemně zdravili smeknutím baretu, jako by spolu soupeřili o moc, a studenti věru nevěděli, který z nich ji má větší.

Artur Pendennis v druhém roce na univerzitě totiž patřil k mladíkům, kteří tam udávali tón. Je zajímavé pozorovat, jaký má naivní mládí sklon někomu se obdivovat a věrně k někomu přilnout. Mladí se potřebují seskupit kolem někoho, kdo je vede, obdivovat se mu, milovat ho a napodobovat ho. Myslím, že snad nikdy nebyl na světě ušlechtilý hoch, který by nebyl měl úžasný obdiv vůči jinému hochovi, a tak i monsieur Pen měl v Oxbridgi svůj dvůr, svou věrnou partu a také soky. Když se mladíci v obchodě s pánským módním zbožím dověděli, že si pan Pendennis z Bonifáce objednal karmínovou atlasovou kravatu, mohli jste do týdne potkat na Hlavní ulici pár tuctů mladíků v karmínových atlasových kravatách – a bylo známo, že klenotník Simon prodal nejméně veletucet jehlic do kravat podle vzoru, jaký si u něho vybral Pendennis.

A teď: dá-li si někdo s kalkulačním smyslem práci a vypočte si, kolik by to takového mladíka stálo, kdyby chtěl hovět všem těm sklonům, které měl Pen, jak jsme se už zmínili, pak se uvidí, že ten mládenec by na své drahé záliby a zábavy musel za dva tři roky vydat náramně pěkné peníze, nezůstal-li by je dlužen. A my jsme už řekli, že náš přítel Pen neměl smysl pro počty. Žádná z těch jeho zálib nebyla nějak příšerně marnotratná a jisto je, že Paddingtonův účet u krejčího či Guttleburyův u kuchaře za večeře – účet Dilleyho Tandyho u obchodníka s rytinami Finna za první stavy Raffaelů Morghenů a Landseerů – Wormallovy transakce s věhlasným knihkupcem Parktonem, u něhož koupil vzácné tisky v Aldusových vydáních, folianty tištěné frakturou a bohatě iluminované misály ze XVI. století – nebo Snafflovy či Fokerovy účty u koňského handlíře Nilese – byly všechny, jeden jako druhý, neporovnatelně větší než ty malé částky, jimiž se Pen u zmíněných obchodníků možná zadlužil, jenže Pendennis z Bonifáce všechny ty mladé gentlemany, své kamarády a přátele, předstihl univerzálností svých zálib. Mladý lord Paddington nestál ani za mák o ten nejkrásnější tisk a jakživ se nepodíval do zlatého rámu, pokud v něm nebylo zrcadlo, Guttlebury si zas nedal ani trochu záležet na oblékání a k jízdě na koni měl odpor, ba dokonce z ní měl hrůzu, a Snaffle snad jakživ nečetl tištěnou knihu kromě Dostihového kalendáře nebo Života dandyho a nezajímal ho žádný jiný rukopis kromě jeho škrábaniny v umaštěné sázkové knížce – ale náš všestranný mladý přítel se obíral každičkým z těch zmíněných oborů, ať to byla věda, či zábava, a ve všech docela slušně vynikal.

Proto měl Pen na univerzitě úžasnou pověst a byl tam proslulý skoro jako nějaký Crichton. V té soutěži o nejlepší anglickou báseň, na kterou se v Dubí tak horlivě připravoval (jak jsme toho byli svědky), toho roku zvítězil, pravda, Jones z koleje Jesus, ale studentům se mnohem víc líbila Penova báseň, on si ji dal vlastním nákladem vytisknout a rozdával ji známým vázanou v marokánské kůži se zlatým tiskem. Onehdy jsem jeden její exemplář našel celý zaprášený v koutku Penovy knihovny a mám jej v této chvíli před sebou svázaný pohromadě s celou sbírkou starých oxbridžských skript, univerzitních stanov, soutěžních básní od úspěšných i neúspěšných kandidátů, deklamací přednesených v kolejní kapli, řečí proslovených v debatním klubu a podepsaných Arturem – stojí na nich Pendennis, kolej Bonifác – nebo Arturovi věnovaných autorem, oddaným přítelem Thompsonem či Jacksonem. Ta věnování, psaná ještě chlapeckým rukopisem, vyjímají se tak prapodivně a člověka až zamrazí, když si ty dokumenty prohlíží po pár desetiletích! Za tu dobu osud některé ty mládence z našeho středu vyrval, jiné nám odcizil a se všemi si hrůzně zahrál! Vychladla už mnohá ruka, která se na těch dokumentech zvěčnila a kterou jsme v mladistvé, ušlechtilé a přátelské důvěře tolikrát stiskli! Za těch starých časů bývala naše přátelství vášnivá, nelíčená a zcela bez pochybností! Když jsme se procházeli v krásných kolejních alejích nebo u řeky v místech, kde obtéká zahrady koleje sv. Magdaleny nebo palouky koleje Christ Church nebo se obloukem zatáčí kolem kolejí Trinity a King’s, nikdy nás nemrzelo, že se do nás zavěsila paže, která se brzy zas musela vyvěsit, jakmile jsme vkročili do světa a museli jsme se od sebe odtrhnout – potom už jsme se každý na svůj vrub museli prodrat a probojovat tou tlačenicí na cestě životem! Jsme to vůbec my, kdo psal ta věnování – kdo četl ty básně? – Kdo přednášel nebo poslouchal ty eseje a ty proslovy, tak naivní, tak pompézní, tak směšně slavnostní, tak prostoduše opsané z knihy, jež odříkávali hoši s vymytými baculatými obličeji a jako opičky se přitom tvářili moudře a vážně? Tady leží ten svazek přede mnou: není ještě starý ani patnáct let. Tuhle v zoufalství a byronovské misantropii sténá Jack, jehož celá univerzitní dráha se utápěla v nezředěném mléčném punči. Tadyhle je smělý Tomův esej na obhajobu sebevraždy a republikánství vůbec, à propos Rolandovy smrti a girondinů – a vida, Tom teď nosí nejnaškrobenější tabulku z celé diecéze a spíš by se nechal upálit, než by v pátek o velkém půstu snědl biftek. Tu je zas Bob od okresního soudu v –, který se obohatil na železničních komisích – a tadyhle huláká s Tancredem a Godfreyem: „Křižáci, za mnou, teď pusťte se v cval! Ztečte ty hradby a přelezte val! Vystřelte šípy, ať letí jak pták! Roztočte oštěpy, sekery, prak! Ať útočí beran i katapult! Jeruzalém je náš – id Deus vult.“ Pak přijde nasládlý popis zahrad sáronských a panen sálemských a proroctví, že růže pokryjí asyrský kraj a zavládne všude co nejdříve mír – všechno v nesporně desetislabičných metrech, samé potrhlé opičení a napodobování citu a poezie. Vedle těch vážně míněných parodií jsou tu eseje a eposy a chlapecké slohové kompozice (upřímné, a zároveň s falešnými tóny, rozjařené, a přece nějak truchlivé), psané mladistvou rukou, která už víckrát nebude psát. Zasáhl potměšilý osud, a mladé hlasy zmlkly, čilé mozky přestaly fungovat. Tenhleten měl nadání a vznešený původ, zřejmě mu byly předurčeny pocty, které teď pro něho nemají cenu. Tamhleten byl ctnostný, učený i nadaný – měl všechny schopnosti a dary, které mu mohly zaručit lásku, obdiv a světskou slávu: všechny ty blahé naděje jsou pohřbeny na tichém hřbitůvku pod dojemným náhrobkem, jenž jim dává sbohem. Loni na podzim jsem jej viděl ozářený sluncem a kolem dokola se rozléhaly hymny z půvabného venkovského kostelíčka. Co na tom sejde, jestli náš prach odpočívá pod Westminsterským opatstvím či pod venkovskou kostelní vížkou, nebo jestli nás svět zapomene o pár dní dřív či později?

Mezi těmito přáteli a ještě spoustou jiných strávil Pen něco víc než dva skvělé a šťastné roky života. Užil si radovánek a popularity! Bez něho se neobešly žádná slavnostní večeře ani oběd, a Penovy dobrosrdečné vtipy, Penovy písničky, jeho smělá odvaha a otevřené, mužné chování okouzlovaly všechny mladší studenty. Oblíbili si ho mladíci mnohem zámožnější a urozenější než on a udával mezi nimi tón, ale sám byl noblesní, nijak se neucházel o jejich přízeň mrzkým podlízáním a nepomíjel ani toho nejskromnějšího ze svých známých proto, aby se zalichotil třeba nejbohatšímu mladému velmoži na univerzitě. Ve studentském debatním klubu ho dodnes pamatují jako jednoho z nejskvělejších řečníků tehdejších dob. Mimochodem – v prvním ročníku byl horlivý tory, ale v jeho názorech najednou nastal obrat a byl pak z něho nejzuřivější liberál. Prohlašoval se za dantonovce a tvrdil, že se Ludvíkovi Šestnáctému dobře stalo. Ujišťoval, že by vlastní pravicí usekl hlavu Karlovi Prvnímu, kdyby se ten panovník ukázal mezi nimi v debatním klubu a kdyby Cromwell neměl jiného kata, aby toho zrádce odpravil. On a lord Magnus Charters, syn markýze Runnymeda, o němž tady už byla řeč, byli svého času nejsveřepější republikáni.

V republice otalárovaných studentů člověk získá takovouhle pověst nezávisle na kolejní hierarchii. Může zaujímat čestné místo mezi vyznamenanými, a přitom mladším studentům zůstane úplně neznámý. Ti si volí sami své krále a pohlaváry, jimž se poslušně obdivují, tak jako černošské tlupy otroků se nechají ovládat svrchovanými pány ze svého středu, kterých jsou potají poslušní, ačkoli navenek poslouchají své majitele a poháněče. Mezi těmi mladými byl Pen proslulý a populární – ne že by ve studiu nějak prospíval, ale všeobecně vládlo přesvědčení, že by mohl mít daleko lepší prospěch, kdyby chtěl. „Jó, kdyby se Pendennis z Bonifáce snažil, dokázal by všechno,“ říkali. Sázelo se na něho, že dostane cenu za řeckou ódu, kterou získal Smith z Trinity. Všichni tvrdili, že získá cenu za latinské hexametry, ale tu si odnesl Brown od sv. Jana, a takhle Pen ztrácel jedno univerzitní vyznamenání za druhým, až po dvou třech dalších nezdarech přestal vůbec soutěžit. Ale na své koleji získal cenu za deklamaci a přivezl matce a Lauře domů do Dubí soubor obrovských nádherně vázaných knih se zlaceným znakem koleje – vypadaly tak velkolepě, že podle přesvědčení těch dam jakživ nikdo v žádné koleji nedostal takovou cenu jako Pen a oxbridžská univerzita nikdy nikomu neudělila tak vysoké vyznamenání.

Když míjely prázdniny za prázdninami a semestry za semestry bez vytoužených zpráv, že Pen složil zkoušku a dostal nějaké stipendium nebo získal nějaké vyznamenání, začal se doktor Portman chovat k Arturovi náramně zachmuřeně a s nadurděnou povýšeností, kterou mu mladík oplácel podobnou nadutostí. O jedněch prázdninách doktora vůbec nenavštívil, k velkému matčině zármutku – pokládala to za výsadu, že mají přístup na faru v Claveringu, a s neutuchajícím přeuctivým zájmem poslouchala Portmanovy zastaralé vtipy a historky, ačkoli se do nekonečna opakovaly. „Já nesnesu doktorovo blahosklonné chování,“ prohlásil Pen. „Je na mne moc hodný, ale stará se až příliš otcovsky. Poznal jsem ve společnosti lepší lidi, než je on, a nenechám se unudit jeho pitomými povídačkami.“ Vdovu ta tichá nevraživost mezi Penem a doktorem znepokojovala, takže se Portmanovi rovněž začala vyhýbat, a když byl Artur doma, bála se chodit na faru.

Jednou v neděli o posledních dlouhých prázdninách se ten nešťastný vzpurník vzbouřil natolik, že ani nešel do kostela, a když farníci od sv. Marie po bohoslužbách odtamtud vycházeli, viděli ho, jak stojí ve vratech U Claveringova znaku a vyzývavě kouří doutník. Byla to pro maloměstskou společnost úplná senzace, Portman prorokoval Penovi zkázu a v duchu úpěl nad tím vzpurným a zpupným darebákem.

I Helena se o něho chvěla strachem, a malá Laura rovněž. Z té zatím byla pěkná žabka, půvabná a krásná, která k Heleně lnula a vášnivě ji zbožňovala. Obě ty ženy měly pocit, že se jejich drahoušek změnil. Nebyl to už ten bývalý Pen, tak hodný, tak upřímný, tak vznětlivý, a přitom tak něžný. V obličeji byl ustaraný a pohublý, hlas mu zhrubl, a mluvil uštěpačnějším tónem. Jako by ho štvaly starosti, ale když se ho matka vyptávala, jenom se smál a její úzkostné otázky odrážel nějakým kousavým vtipem. O prázdninách nezůstal ani dlouho doma, jezdil po návštěvách od jednoho přítele k druhému a tichou dvojici v Dubí úplně vyplašil vykládáním o těch vznešených domech, kam byl pozván, a vyprávěním o samých lordech, jenže bez udání jejich titulů.

Artur Pendennis se zásluhou Harryho Fokera dostal do těch kruhů univerzitních studentů, od nichž si Arturův strýc tolik sliboval, že svým společenským vlivem mohou synovci velice prospět. Harry Foker hned při první společenské večeři Artura vyzval, aby jim zazpíval, uvedl ho do klubu barmekovců, kam měli přístup jen nejvybranější mladíci v Oxbridgi (v dobách Penových se jeho členstvo skládalo ze šesti aristokratů, osmi platících studentů a dvanácti nejelitnějších stipendistů na univerzitě) – ale Harry Foker brzy zjistil, že ho mladý nováček ve vznešené oxbridžské společnosti daleko předhonil, a poněvadž Foker byl chlapík přející a hodný, který neměl v povaze ani jiskřičku závisti, měl z úspěchů svého chráněnce ohromnou radost a obdivoval se Penovi zrovna tak jako každý jiný z těch mladíků. Najednou zase on patřil k Penovu dvoru a citoval Penovy průpovídky, učil se jeho písničkám, kterými častoval účastníky na podřadnějších společenských večeřích, a nikdy ho neomrzelo poslouchat je z vlastních úst toho nadaného mladého básníka. Pen totiž spoustu času, jehož mohl využít prospěšněji studiem obvyklých školských věd, věnoval skládání světských balad, které zpíval při večeřích, jak bylo na univerzitě zvykem.

Pro Artura by bylo bývalo líp, kdyby milý Foker byl nějaký čas zůstal v koleji, poněvadž při vší bujarosti to byl mladík opatrný a často pokrotil Penův sklon k marnotratnosti – ale Fokerova univerzitní kariéra dlouho nepřetrvala Penův příchod do Bonifácovy koleje. Časté rozmíšky s univerzitními hodnostáři byly příčinou, že pan Foker předčasně opustil Oxbridge. Nedal si říci a zúčastňoval se v okolí koňských dostihů, přes zákazy svých akademických nadřízených. Nedal se vůbec přimět, aby chodil do kolejní kaple tak pravidelně, jak to Alma Mater od svých zbožných dítek požaduje. Tandem, podle názoru profesorů a preceptorů úplná ohavnost, byl největším Fokerovým potěšením – jezdil tak bezhlavě a měl tak časté nehody, tolikrát převrhl svůj lehký kočárek, že Pen projížďkám s ním říkal „Purleyská povyražení“. Nakonec si pan Foker pozval do svých pokojů na večeři několik přátel z Londýna a mermomocí chtěl panu Buckovi natřít dveře na červeno, jenže při tom žertíku ho přistihl proktor, dozorčí student. Přestože k Fokerovým vybraným hostům patřil i proslulý černošský rohovník, mladý Black Strap, který mladému umělci při malování těch dveří držel plechovku s barvou, srazil k zemi pár proktorových průvodců a vůbec vykonal divy, aby osvědčil svou odvahu, všechny ty kousky Fokerovi spíš uškodily, než posloužily. Proktor ho moc dobře znal, přistihl ho se štětkou v ruce, a tak byl Foker za všechny své prohřešky veřejně a sumárně pokárán a z univerzity vyloučen.

Preceptor to v dopise velmi laskavě a šetrně sdělil lady Agnes, ubezpečil ji, že všichni mají jejího syna rádi, že by nikomu na světě nikdy nijak neublížil – prohlásil, že on pro svou osobu by mu tu neškodnou mladistvou bujnost s radostí prominul, ale bohužel se to moc rozhlásilo, takže není možno ten jeho žertík přehlédnout – a nakonec podotkl, že mladíkovi co nejvroucněji přeje, aby se měl dobře. To přání bylo bezpochyby upřímné, poněvadž z matčiny strany Foker pocházel ze vznešené rodiny (jak víme) a z té druhé měl jednou zdědit spoustu tisíc liber ročně.

„Mně je to jedno,“ řekl Foker, když o té aféře mluvil s Penem, „dřív či později, co na tom sejde? Beztak by mě vylili zase za nějaký jiný žertík, já to vím – latinu bych si jakživ do hlavy nevtloukl, tak by matičku ten zármutek čekal v příštím semestru. To se ví, starý bude prskat jako velryba – no, tak nezbude než počkat, až zase nabere dech. Pojedu asi do ciziny a budu se vzdělávat na cestách po Evropě. Ano – vezmu to směrem na parlé vú, Itálii a tak dále. Pojedu do Paříže, naučím se tancovat a doplním si vzdělání. O sebe se nebojím, Pene. Dokud lidi pijí pivo, nedělám si starosti – ale mám obavy o tebe, kamaráde. Bereš to moc zostra a neudržíš krok, věř mi. Nejde mi o tu padesátku, co mi dluhuješ – splať si ji, či nesplať, jak je libo – ale takovéhle tempo den ze dne, to tě zabije, věř mi. Žiješ si, jako by ty peníze doma v punčoše neměly žádný konec. Neměl bys zvát na večeře, máš se sám na ně pozvat. Mládenci jsou rádi, když mezi ně přijdeš. Neměl bys dělat dluhy za nájemní koně, měl bys jezdit na herkách kamarádů. Víš přece, že v sázení se vyznáš asi tolik jako já v algebře – sázíš lehkomyslně a kamarádi ti peníze vyfouknou. Dej si pokoj, nemusíš mít od všeho. Minulý týden jsem tě viděl u Trumpingtona při écarté a po večeři u Ringwooda ses taky pustil do hazardní hry. Vždyť tě obehrají, Pene, i když budou hrát poctivě, kamaráde – pamatuj, já netvrdím, že tak nehrají ani že tak hrají. Ale já bych s nimi nehrál. Jsi na ně krátký, jsou na tebe moc těžká váha. Je to, jako když se Black Strap utká s Tomem Springem – Black je náramný rohovník, ale pro pána krále, na Toma je přece krátký – a já ti povídám, na ty mládence, co to s nimi táhneš, ty taky nestačíš. Heleď – jestli mi slíbíš, že se víckrát netkneš sázek ani karbanu, nechám ti tady ty dva poníky.“

Pen se smíchem odpověděl, že se mu sice v té chvíli nehodí zaplatit mu za ty poníky, ale tím nikterak není řečeno, že by nechtěl vyrovnat své čestné dluhy – načež se s Fokerem rozloučili, nikoli bez všelijakých zlověstných předtuch ze strany Harryho, pokud šlo o přítele – ten se podle jeho názoru řítil do zkázy.

„Kdo chce s vlky být, musí s nimi výt,“ prohlásil Pen světácky lehkomyslně a zacinkal několika zlatými librami v kapsičce u vesty. „Když si člověk tak trochu sem tam hodí écarté a dovede to slušně hrát, nemůže mu to uškodit – po večeři u Ringwooda jsem šel domů bohatší o čtrnáct liber, však jsem ty peníze safra taky potřeboval.“ – A takhle se rozešli – chudák Foker odjel z Oxbridge bez fanfár a bubnování, ba i bez nabídky, aby se ujal řízení dostavníkových koní – a Pen šel dát poslední pokyny před večeří, kterou pořádal ve svých pokojích u Bonifáce a na niž kolejní kuchař jako vždy vynaložil obzvláštní péči, neboť si svého oblíbence, pana Pendennise, nesmírně vážil.

KAPITOLA XIX
Život zpustlíka

Když byl Pen na univerzitě druhý rok, přijel ho tam nakrátko navštívit major Pendennis a synovec mu představil některé své tamější přátele – jemného a zdvořilého lorda Plinlimmona, rytířského a dobrosrdečného Magnusa Charterse, zchytralého a vtipného Harlanda, neohroženého Ringwooda, kterému pro jeho názory a smělé přestupky říkali v debatním klubu Rupert, Broadbenta, pro jeho divoké republikánské přesvědčení zvaného Barebones Broadbent (pocházel z rozkolnické rodiny z Bristolu a v debatách byl úplný Boanerges) a Bloundella-Bloundella, kterého Pen také pozval na večeři, uspořádanou na strýcovu počest.

Major řekl: „Pene, kamaráde, tvá večeře se vydařila à merveille – jako hostitel sis počínal moc pěkně – umíš dobře porcovat pečeni – jsem rád, že ses to naučil – jenže teď se to v dobrých domech většinou dělá na servírovacím stole, ale pořád to je důležité umění a může ti hodně prospět, až budeš starší – lord Plinlimmon je velice milý mladík, podobou celá maminka (já jsem ji znal ještě jako lady Aquilu Brownbillovou). Lorda Magnuse to republikánství přejde – v mládí takovému patricijovi docela dobře sedí, ale mezi lidmi z našich kruhů je protivné – pan Broadbent je zřejmě hodně výmluvný a sečtělý – tvůj přítel Foker je vždycky k pomilování, ale ten tvůj známý pan Bloundell je v každém ohledu naprosto nežádoucí mladík, jak se mi zdá.“

„Pane na nebi, strýčku, Bloundell-Bloundell!“ zvolal Pen se smíchem. „Vždyť to je nejpopulárnější mladík na univerzitě! Než sem přišel, byl u – dragounského pluku. Hned první týden, co tu byl, jsme ho přijali za člena barmekovců – měli jsme kvůli tomu mimořádnou schůzi – je z výtečné rodiny ze Suffolku – Bloundellové pocházejí od Richardova Blondela – mají ve znaku harfu a heslo O Mong Roy.“

„Člověk může mít moc pěkný erb, a přitom být hulvát, milý hochu,“ řekl major a usekl vršek vejce. „A ten člověk je hulvát, pamatuj na moje slova – je to sprosťák. U toho pluku, který býval moc dobrý (muž tak úctyhodný jako můj přítel lord Martingale jakživ neseděl v sedle!), asi to s ním smrdělo, a proto se vytratil. Ten tvůj pan Bloundell bezesporu vypadá na to, že mluví hantýrkou a má špatné způsoby. Ten chodí do sprostých hazardních heren a kulečníkových doupat, holečku – v klubech třetího řádu je jako doma – já to vím! Já ten jeho styl znám. Ještě jakživ jsem se v nikom nespletl. Všiml sis, co měl na sobě prstenů a šperků? Jestli ten nemá v obličeji vepsáno ničema, tak už nikdo. Pamatuj na moje slova a vyhýbej se mu. Ale začněme raději o něčem jiném. Ta jídla byla kapánek moc vybraná, ale já nemám nic proti tomu, jestli si uděláš nějaké extra výdaje, když hostíš přátele. Samozřejmě to neděláš moc často a zveš si jen toho, koho se ti vyplatí fêter. Ty kotlety byly znamenité a soufflé náramně lehounké a dobré. Ta třetí láhev šampaňského nebyla nezbytná, ale máš pěknou apanáž, a pokud s ní vystačíš, nebudu se s tebou hádat, kamaráde.“

Chudák Pen! Kdyby byl milý strýček jen tušil, jak časté byly ty večeře a jak rád se neohrožený mladý Amfitrion honosil svou pohostinností a znaleckou gourmandise! Obzvláště v tomto umění, víc nežli v každém jiném, se hoši rádi tváří jako znalci. Zdá se jim, že dobrý vkus a znalosti, pokud jde o víno a kuchařskou dovednost, jsou znakem dokonalého roué a pravého muže. Pen ve své úloze Báječného Crichtona pokládal za nutné být přísným soudcem jídel a výtečným hostitelem – už jsme řekli, jak si ho vážil kolejní kuchař, a brzy budeme toho milého muže litovat, že našemu Penovi tak slepě důvěřoval. Když byl Pen v Oxbridgi třetím rokem, nebyla už na schodišti k jeho bytu tlačenice číšníků s plnými mísami a dezertními talířky a studentů-poskoků s láhvemi šampaňského a vývrtkami – hloučky návštěvníků docela jiného druhu, s obličeji zakaboněnými nebo lítostivými, postávaly kolem domovních dveří a vrhaly se na nešťastného mladíka, jakmile vytáhl paty ze svého doupěte.

Poručníkova rada neměla docela žádný účinek a nepřiměla Pena, aby se vyhýbal nepočestnému panu Bloundellovi.

Mladí velmožové ze sousední proslulé koleje sv. Jiřího, s nimiž se Pen stýkal a kteří si ho vážili, nenechali se napálit blýskavými Bloundellovými manýrami a jeho zevnějškem módního šviháka. Broadbent mu říkal kapitán Macheath a předpovídal, že jednou skončí na šibenici. Foker byl na univerzitě zároveň s Macheathem jen krátký čas a při své příznačné opatrnosti se vystříhal vyjadřovat se o něm nějak nepříznivě, ale Penovi naznačil, že by s ním při whistu raději hrál jako s partnerem než proti němu, a při écarté si raději přisadil s ním než na druhou stranu. „To víš, Pene, hraje líp než ty,“ radil mu ten zchytralý mladík, „hraje kromobyčejně dobře, opravdu – a kdybych byl na tvém místě, Pene, nikdy bych se s ním nesázel o velkou částku. Myslím, že náš kapitán zrovna neplave v penězích.“ Ale kromě takových poťouchlých narážek ve všeobecném smyslu nemohl nikdo z Fokera dostat nic kloudného.

Jeho rady by stejně nebyly měly velký účinek na umíněného Pena, tak jako rady obvykle neúčinkují na nikoho, kdo si zamanul, že prosadí svou. Pen byl nenasytně chtivý radovánek a vrhal se do nich, kdekoli se naskytly – při své ohnivé povaze a neotřeseném zdraví se jich nikdy nemohl nabažit. Té honbě za radovánkami říkal „poznávání života“ a všelijakými známými citáty z Terentia, Horatia nebo Shakespeara dokazoval, že se patří, aby člověk řádně užíval života. Byl na nejlepší cestě, aby se z něho za pár let stal vyžilý zhýralec, kdyby pokračoval dál tím tempem.

Jednou po večeři v kruhu přátel z koleje, na kterou byli také pozváni Pen a Macheath, zahráli si chvíli jednadvacet a na žádné straně nebyly ani zvláštní prohry, ani výhry. Když mladíci sebrali barety a chtěli už odejít, pan Bloundell jakoby žertem popadl ze stolu zelený pohár na chlazené bílé víno, ale vhodil tam něco škodlivějšího, totiž dvě kostky, které vytáhl z kapsičky ve vestě. Pak se tím pohárem graciézně rozmáchl, což svědčilo o tom, že má ruku dobře vycvičenou v házení kostek, vykřikl „sedm vyhrává“ a lehce vymrštil ty slonovinové krychličky na stůl, načež je zase obratně shrábl z ubrusu a pak to celé ještě dvakrát třikrát opakoval. Ostatní na to koukali a Pen ovšem s nimi – jakživ si ještě nehodil kostky, leda doma, když si s matkou zahráli poklidný backgammon.

Pan Bloundell měl pěkný hlas a zanotoval sbor z opery Robert ďábel, která byla tehdy ohromně v módě. Proto se k němu všichni sborem připojili včetně Pena, který byl v náramně rozjařené náladě, protože v jednadvaceti vyhrál hezkou hromádku šilinků a půlkorun – a za chvíli už skoro celá společnost zase seděla u stolu a hrála v kostky, zelený pohár koloval z ruky do ruky, až jím nakonec zakvedlal Pen a šestkrát vyhrál.

Po tom večeru se Pen vrhl do rozkoší hazardní hry stejně chtivě, jako obvykle užíval každé nové radovánky. Kostky je možno hrát dopoledne stejně tak jako po obědě nebo po večeři. Bloundell přicházel k Penovi do bytu hned po snídani a při chrastění kostkami jim čas ubíhal kupodivu rychle. Hráli v úzkém kroužku za zavřenými dveřmi a Bloundell vymyslil krabičku vyloženou plstí, aby kostky nebylo tolik slyšet a jejich proradné chrastění aby neproniklo k bystrým uším preceptorů, kteří by mohli do bytu vniknout. Bloundella, Ringwooda a Pena by jednou byl málem přistihl pan Buck, který přecházel přes nádvoří a zdálo se mu, že z otevřeného Penova okna slyší nějaké hráčské výrazy. Ale když přišel nahoru k Arturovi, uviděl tam mladíky sedět nad Homérem a Pen řekl, že ty druhé dva trochu zkouší – náramně váženě se pana Bucka vyptával, jak dnes vypadá ta řeka Scamander a je-li splavná, či nikoli.

Při těch transakcích s panem Bloundellem nevyhrál Artur Pendennis moc peněz, a vůbec od něho nezískal nic dobrého, leda vědomosti o sázkách při hazardních hrách, ale těm se mohl naučit i z knížek.

O velikonočních prázdninách Pen matce a strýci oznámil, že nehodlá přijet domů, ale zůstane v Oxbridgi a bude se učit ke zkouškám. Dal se však přemluvit a zajel si na krátkou návštěvu do Londýna se svým přítelem panem Bloundellem. Ubytovali se v jednom hotelu na Covent Garden, kde měl Bloundell kredit, jak ujišťoval, a svobodně si užívali velkoměstských radovánek, jak to univerzitní studenti mají ve zvyku. Bloundell byl dosud členem jednoho důstojnického klubu, kam vzal s sebou Pena jednou dvakrát na večeři (mladíci tam pokaždé přijeli drožkou a měli strach, aby je nepotkal major Pendennis na své obchůzce po Pall Mall) a seznámil ho s několika udatnými mladými chlapíky s ostruhami a nakroucenými knírky, s nimiž potom Pen ráno píval světlé pivo a v noci se potloukali po městě. Tam vskutku náramně poznával život a nemusel mít strach, že v těch divadlech a kabaretech, kam ho povykující mladíci vodili, potká svého poručníka. Jednou večer si však byli hodně blízko – jen dřevěná přepážka dělila Pena, který v divadle Muzeum seděl v lóži, od majora v proscéniové lóži lorda Steyna, kde byl i ten ctihodný aristokrat. Fotheringayová byla na vrcholu své slávy. Měla velké úspěchy, to jest: skoro celý rok pěkně plnila hlediště, zaskvěla se v hlavních úlohách na venkovských scénách, vrátila se zas do Londýna, kde její zář poněkud pohasínala, ale hrála tam dál jako „neustále přitažlivá umělkyně“, která „slaví triumfy v osvědčených starých britských kusech“ atd., jak hlásaly plakáty, jenže v hledišti byla spousta místa pro každého, kdo se na ni chtěl podívat.

Nebylo to prvně, co ji Pen viděl od toho pamětihodného dne, kdy se spolu v Chatteris rozešli. V předešlém roce, kdy se s ní v hlavním městě tolik nadělalo a kritiky vychvalovaly její krásu, našel si Pen záminku, aby si mohl zajet do Londýna během semestru, a přihnal se do divadla podívat se na svou bývalou lásku. Jistě se na ni upamatoval, ale nepropadl jí znovu. Vzpomínal, jak dychtivě na ni číhal v Chatteris, když před nástupem Ofelie nebo paní Hallerové ten a ten herec na scéně promlouval patřičná slova své úlohy. Ale když ta slova slyšel z londýnského jeviště, pocítil jen nepatrné rozechvění, a když v hledišti zaburácel potlesk a Ofelie vyšla na scénu s obvyklým, známým úklonem a hlubokým pukrlátkem, Pen se trochu zarazil a náramně se začervenal, jakmile ji uviděl, a bylo mu, jako by se celé hlediště dívalo na něho. Z počátku ji skoro ani neslyšel, jak deklamuje svou úlohu, protože se vztekem myslel na to, jak ho kdysi pokořila, a začínalo se mu zdát, že snad na ni žárlí a pořád ji ještě miluje. Ale ten sebeklam neměl dlouhé trvání. Po představení utíkal k zadnímu vchodu do divadla, aby ji aspoň uviděl, ale to se mu nepodařilo. Prošla mu sice pod nosem, v doprovodu nějaké ženy, ale on ji nepoznal – a ona jeho také ne. Nazítří večer přišel hodně pozdě a klidně zůstal i na druhou hru, a třetí a poslední večer jeho pobytu v Londýně – měla přece v Opeře tančit Taglioniová – Taglioniová! – a dávali Dona Giovanniho, a Pen měl tu operu ohromně rád! – A tak šel na Dona Giovanniho a Taglioniovou.

Tentokrát už iluze o ní byly ty tam. Nebyla méně hezká, ale jaksi to už nebyla ona. Světlo, které jí hrálo v očích, nějak už pohaslo, nebo aspoň Pena už neoslňovalo. Zvučný hlas zněl jako kdysi, ale nerozechvíval Penovo nitro jako dříve. Zdálo se mu, že se v něm ozývá náznak zpěvného irského nářečí: ty tóny mu připadaly drsné a falešné. Otravovalo ho slyšet zase tentýž důraz na týchž slovech, jenže ještě nápadnější – a ještě víc ho mrzelo, že mohl někdy tu křiklavou napodobeninu omylem pokládat za herecké umění a že mu při tom automatickém vzlykání a vzdychání mohlo někdy srdce jihnout. Měl téměř pocit, jako by to bylo bývalo v nějakém jiném životě a jako by to byl býval někdo jiný, ten, co ji kdysi tak šíleně miloval. Styděl se, cítil se hrozně pokořený a velice osamělý. Chudáčku Pene! Někdy je sebeklam lepší než pravda, a krásné sny než bezútěšné bdění.

V noci pak divoce flámovali a nazítří ráno měl Pen pěkné bolení hlavy, s nímž odjel do Oxbridge, když v Londýně utratil všechny peníze, co měl v kapse.

Vyprávěl jsem toto všechno tak, jak se mi Pen sám vyznal, proto mohu čtenáře ubezpečit, že to je všechno doslova pravda. Pen nikdy sám přesně nevěděl, zač vlastně utratil peníze, a za svého neblahého pobytu na oxbridžské univerzitě se dostával čím dál tím do větších peněžních nesnází, takže samozřejmě nemohu podat přesný výkaz jeho dluhů – musí zde postačit jen ten povšechný obraz jeho života, který jsme načrtli několik stránek vpředu. Sám se nijak trpce nevyslovuje o darebáctví univerzitních obchodních dodavatelů ani těch londýnských, které poctil svou přízní hned na počátku své životní dráhy. Dokonce i lichvář Finch (s nímž ho seznámil Bloundell a s nímž měl pak všelijaké transakce, při nichž se Penův podpis objevil na tištěných formulářích) byl podle Penova vlastního vyprávění vůči němu dost shovívavý a nikdy na něm nevymáhal víc než stoprocentní úrok. Starý kolejní kuchař, Penův ohnivý ctitel, mu vystavil soukromý účet, nabídl se, že mu až do posledka bude posílat večeře do bytu, a do nejdelší smrti by na něm nebyl vymáhal peníze. Artur Pendennis si svou vlídností a upřímností naklonil skoro každého, kdo s ním přišel do styku – ty vlastnosti sice byly příčinou, že se stal snadnou kořistí darebáků, ale zato mu mezi poctivými lidmi získaly víc dobré vůle, než si snad zasluhoval. Jeho dobromyslné povaze nikdo neodolal a i v jeho nejhorších chvílích nikdo nepřestával doufat, že se snad přece zachrání před úplnou zkázou.

I v období, kdy na univerzitě užíval nejbujnějších radovánek, dovedl opouštět veselou společnost a vysedávat u lože nemocného přítele. V chování vůči svým známým nikdy nedělal rozdíl mezi lidmi nepatrnými a vznešenými, přestože měl, nešťastník, záliby dost přepychové, a proto spíš vyhledával „lepší společnost“. Ale byl vždycky ochoten podělit se s chudým kamarádem o poslední libru, a když byl při penězích, měl neodolatelný sklon platit za druhé, jejž se mu nikdy v životě nepodařilo zkrotit.

V třetím roce na univerzitě začali na něho věřitelé zlověstně naléhat – ráno se u jeho dveří vždycky objevil hlouček, který pohoršoval preceptory a byl by vyděsil nejedno udatnější srdce. S některými se Pen do krve hádal, jiné se snažil zastrašit (podle pokynů pana Bloundella, který byl v téhle vědě mistr, ačkoli v každé jiné propadal) a některé se mu podařilo uprosit. Vypráví se o něm, že malá Mary Frodshamová, dcerka jistého chudého výrobce pozlacených rámů (kterého si Pen vybral za svého dvorního dodavatele a který mu krásně zarámoval mnoho jeho vzácných rytin), přišla k Penovi s žalostnou historií, že otec doma leží v zimnici a že u nich chtějí provést exekuci – a Pen v návalu bolestných výčitek letěl zastavit své nádherné hodinky i všechny svoje šperky do posledního, až na dva staré zlaté manžetové knoflíky, které měl po otci, a s takto získanými penězi se přihnal do Frodshamova krámu, kde se slzami v očích, s nejhlubší lítostí a pokorou nebohého obchodníka prosil, aby mu odpustil.

Mladí pánové, tohle tady nevyprávím na důkaz, jak byl Pen poctivý, ale spíš jaký byl slaboch. Bylo by bývalo mnohem poctivější nemít vůbec žádné rytiny. Za ty cetky, které prodal, aby mohl vyrovnat účet u Frodshama, byl dosud dlužen peníze a jeho matka se musela krutě uskrovňovat, aby mohla ten účet u klenotníka zaplatit, takže synáčkovy výstřední a pošetilé záliby nakonec odpykala ona. Nepředstavuji vám Pena jako hrdinu a vzor, ale jenom jako mladíka, který při svých tisícerých marnotratnostech a slabostech přece je tu a tam schopen řídit se šlechetnými popudy a není skrz naskrz bezectný.

Už jsme řekli, jak to pana Bucka pohoršilo, když Penovy výstřednosti vešly ve známost. Buck totiž podle toho, jak Pen přišel na univerzitu, podle mladíků, s kterými se kamarádil, a podle toho, jak mu Pena doporučili dr. Portman a major Pendennis, dlouho žil v domnění, že jeho žák je velice zámožný, a skoro se divil, že chodí v tak jednoduchém taláru. Jednou přijel do Londýna k dopolední audienci s doporučením Královské univerzity Jeho Veličenstva v Oxbridgi a ve Svatojakubském paláci uviděl majora Pendennise v rozhovoru s dvěma rytíři Podvazkového řádu, z nichž jeden si k preceptorově úžasu majora po audienci odvezl ve vlastním kočáře. Jakmile se Buck vrátil do Oxbridge, pozval Pena k sobě na víno, vícekrát než obvykle mu dal svolení, že se nemusí zúčastnit bohoslužeb a přednášek, a byl naprosto přesvědčen, že Pen je náramně bohatý mladý pán.

Proto ho ohromilo, když se dověděl pravdu a vyslechl Penovo truchlivé doznání. Na univerzitě nadělal veliké dluhy, a to panu Buckovi ani nepověděl o svých dluzích v Londýně, do kterých preceptorovi beztak nic nebylo. Když se přátelé člověka naléhavě vyptávají na jeho dluhy, kdo z nás jim poví o všech? Preceptor se dověděl dost, aby seznal, že Pen je chudý, že utratil pěkný kapitálek, z něhož měl skoro velkolepou apanáž, a nahromadil takovou spoustu dluhů, že by je těžko hned tak někdo odboural – nic totiž neroste tak rychle, jakmile to jednou zapustilo kořeny.

Pen se děsil, aby se o jeho hříších nedověděla matka, snad právě proto, že byla tak něžná a hodná. „Nemohu se jí z toho vyznat,“ řekl preceptorovi, zmučený žalem. „Ach, zachoval jsem se vůči ní jako padouch –,“ a trápil se výčitkami, litoval, že se ten promarněný čas už nevrátí, a ptal se sám sebe: „Proč, proč jen strýc o to tolik stál, abych se stýkal se vznešenými lidmi, a co vlastně jsem z těch velkolepých známostí měl?“

Nevyhýbali se mu, ale Pen měl pocit, že se ho straní, a v posledních semestrech na univerzitě před nimi utíkal. Ve společnosti byl zádumčivý jako umrlčí lebka, vyhýbal se jim, jak mohl, a jeho mladí přátelé ho brzy přestali zvát. Všichni věděli, že Pendennis je „v tísni“. Říkali, že jeho zkáza je ten Bloundell, který nemohl nikomu zaplatit a po třech semestrech musel univerzitu opustit. Penovu smutnou postavu bylo vídat, jak se v ošumělém starém baretu a potrhaném taláru plíží přes opuštěná nádvoří. Pen, který ještě před rokem byl chloubou univerzity, k němuž všichni mladší studenti vzhlíželi s láskou a úctou, byl najednou terčem rozhovorů nováčků, kteří o něm při víně mluvili s vystrašeným údivem.

Konečně nadešly diplomové zkoušky. Mnozí mladíci z Penova ročníku, jejichž okovaným botám se kdysi posmíval a jejichž tváře a oblečení kdysi karikoval – mnozí z těch, vůči nimž se v učebně choval opovržlivě nebo které v debatním klubu drtil svou výmluvností – mnozí z jeho vlastní party, kteří neměli ani z poloviny takové nadání jako on, ale dovedli se trochu pravidelněji a vytrvaleji učit, dosáhli vysokých vyznamenání nebo složili zkoušky se slušným prospěchem. A kde se v jejich seznamu octl vznešený Pen, vtipný a světácký Pen – básník a řečník? Ach, kde se octl ten Pen, maminčin drahoušek a jediná její chlouba? Zastřeme si tvář a obraťme list. Vyšly seznamy a na univerzitě se rozlétla hrozná zvěst, že Pendennis z Bonifáce při zkouškách propadl.

KAPITOLA XX
Útěk po porážce

V pozdějším období Penova pobytu na univerzitě v Oxbridgi si ho strýc náramně oblíbil. Byl na Artura pyšný, že má tak smělé, otevřené chování, pěkný zjev a distingované vystupování. Toho starého velkoměstského světáka těšilo, že vidí Pena v Londýně ve společnosti mladých patricijů z oxbridžské univerzity – byl tím tak nadšen, že dokonce (ač nikdy nikdo neslyšel, že by byl své přátele pohostil, a jeho skrblictví bylo mezi některými vtipálky v klubu takřka příslovečné – záviděli mu, že má tolik pozvání, a nechtěli vzít v úvahu jeho chudobu) zval synovce a ty mladé lordy na malé večeře do svého bytu, kde je častoval dobrým červeným vínem, svými nejlepšími bons mots a historkami (z nichž některé by hodně ztratily, kdybychom je zde opakovali, poněvadž major byl neporovnatelně obratný a uhlazený vyprávěč – a jiné zase ani za to nestojí, poněvadž by nikomu nepřinesly užitek). Tím, že major mladé pány hostil, prokazoval vlastně zdvořilou pozornost jejich rodičům a zároveň se dobře bavil. Nejednou přijel na návštěvu do Oxbridge, kde ti mladí starého pána vždycky s radostí pohostili – zvali ho na večeře a snídaně a hostiny, jednak protože jim to působilo zábavu, jednak aby ho uctili. Do nekonečna jim vyprávěl své historky. Ve společnosti těch mladých lordů dovedl být mladistvý rozjařený. Šel si poslechnout Pena při velevýznamné debatě ve studentském klubu, vyrážel pochvalné výkřiky a provolával mu slávu, tloukl holí do taktu s jásotným voláním ostatních a žasl nad synovcovou ohnivou výmluvností. Byl přesvědčen, že se v Penovi zrodil nový Pitt. Zahořel k němu takřka otcovskou láskou. Psal mu dopisy plné žertovných rad a novinek z hlavního města. V londýnských klubech se jím vychloubal a rád o něm zaváděl rozhovor – říkal: safra, tihle mladí dají starým fleka – ti mladí z univerzity, mladý lord Plinlimmon, přítel mého synovec, nebo mladý lord Magnus Charters, velký kamarád toho našeho darebáka, atd., budou hrát ve veřejnosti ještě větší úlohu než jejich otcové. Požádal o dovolení, aby směl Artura přivést na velkou slavnostní recepci v londýnském sídle Gauntů, a s nevýslovným uspokojením ho tam viděl tančit se sestrami zmíněných mladých aristokratů. Dal si zrovna takovou práci, aby synovci opatřil pozvánky do některých vznešených domů, jako by byl nějaká mamá s dcerou na vdávání, a ne penzionovaný důstojník v paruce. Všude se chvástal, jaké má Pen ohromné nadání a pozoruhodné řečnické schopnosti a jak ukončí univerzitní studium s nejvyšším vyznamenáním. Pak si ho lord Runnymede vezme k sobě na velvyslanectví nebo ho vévoda bude kandidovat v některém svém volebním okrese – takovéhle předpovědi se neustále ozývaly v jeho dopisech Heleně, která ochotně uvěřila všemu, co jí kdo pověděl o synovi příznivého.

A tahle strýcova a matčina pýcha a láska se najednou válela v prachu, zhrzená Penovou výstřední marnotratností a zahálkou! Nezávidím Penovi jeho pocity (jak se tak říká), když myslel na to, co spáchal. Spal, a zatím ho předhonila želva. Hned na počátku si zkazil životní dráhu, která mohla být skvělá. Nešlechetně hluboko sáhl do matčina šlechetně otevřeného měšce, mrzce a bezohledně promrhal její malou hřivnu. Ach, jen ničemná ruka mohla udeřit a okrást takovou něžnou bytost! A jestliže si Pen uvědomoval křivdu spáchanou na druhých, dá se snad předpokládat, že mladík tak ješitný ještě bolestněji pociťoval hanbu, kterou přivodil vlastní vinou sobě. Buďme ubezpečeni, že žádné výčitky svědomí nejsou tak kruté jako tahle a nic nepůsobí horší muka než raněná sebeláska. Tak jako jeden student z nejvyššího ročníku, přítel Joa Millera, se v divadle ukláněl obecenstvu ze své lóže, poněvadž král se náhodou objevil v hledišti současně s ním, stejně hloupě byl chudák Artur Pendennis (ačkoli při tom neměl zdaleka tak příjemný pocit) přesvědčen, že si celá Anglie povšimne, že v seznamech vydaných po zkouškách není jeho jméno, a všude se bude mluvit o jeho pohromě. Jak se teď může podívat do očí svému preceptorovi, kterému tak ublížil, tolika svým věřitelům, svému poskokovi a své uklízečce, svým spolužákům z ročníku i těm z nižších ročníků, které obdařoval svou přízní nebo stíhal posměchem! Utekl do svého bytu, kde se zavřel, a napsal tam dopis preceptorovi, plný díků, výrazů úcty a zoufalých výčitek svědomí, požádal ho, aby jeho jméno vyškrtli z kolejních seznamů, a dal mu na srozuměnou, že si teď už nepřeje a nečeká nic jiného, než aby smrt co nejdříve zakončila muka zhanobeného Artura Pendennise.

Pak se vyplížil ven – ani nevěděl, kam chce jít, ale bezděky se pustil po opuštěných cestičkách zadem kolem kolejí, až se dostal za hranice univerzitního obvodu a dolů na břeh řeky Camisis, nyní osamělý, ale tak často oživený veslařskými závody a zástupy jásajících studentů. Šel bez cíle dál a dál, až se octl kolik mil za Oxbridgem – totiž zastavil ho tam jeden známý, který odjížděl z toho města.

Když Pen stoupal do kopce, lednový déšť mu šlehal do obličeje a roztrhaný talár za ním vlál (od rána se totiž nevysvlekl z akademického hávu), přihrčel po silnici poštovní kočár – na kozlíku seděl sluha a uvnitř, málem do půl těla vykloněný z okénka, byl mladý pán kouřící doutník a hlučně pohánějící poštovního vozku. Byl to náš známý mladík z Baymouthu, pan Spavin, který dosáhl svého diplomu a v tom žlutém poštovním kočáře triumfálně odjížděl domů. Zahlédl postavu, která se plahočila do kopce a divě posuňkovala, a když kočár přihrčel blíž, poznal smrtelně bledou Penovu tvář.

„Prrr!“ křikl pan Spavin na vozku – koně se zarazili v šíleném trysku a kočár zastavil asi na sto kroků před Penem. Za chvíli Pen uslyšel, jak na něho někdo křičí jménem, a uviděl horní půlku Spavinova těla, vykloněnou z okénka vozu, a ruku, která na něho prudce mávala, aby šel blíž.

Pen zůstal stát, zaváhal – prudce zavrtěl hlavou a ukázal prstem kupředu, jako by si přál, aby poštovní kočár jel dál. Nepromluvil ani slovo, ale v obličeji měl patrně velice zoufalý výraz, protože Spavin na něho chvíli ulekaně vytřeštil oči, pak vyskočil z kočáru, s nataženou paží k němu přiběhl, popadl ho pevně za ruku a řekl: „Haló – počkat! Kam se ženeš, kamaráde – co blázníš?“

„Jdu tam, kam si zasloužím,“ odpověděl Pen a zaklel.

„Tak tudyhle se tam nedostaneš,“ řekl s úsměvem pan Spavin. „Tudyhle bys přišel do Fenbury. Poslyš, Pene, neber si to tak k srdci, že jsi propadl. Na to si zvykneš – uvidíš, že to nic není. Já jsem propadl třikrát, kamaráde – a když se mi to stalo po druhé, bylo mi to už jedno. Ale jsem rád, že to mám za sebou. Příště budeš mít větší štěstí.“

Pen se podíval na svého dávného známého – vida, ten také propadl, vyloučili ho z univerzity, a teprve po několika nezdarech se naučil pořádně číst a psát – a teď přes všechny ty překážky přece získal diplom. Tenhle člověk při zkouškách prošel, a já jsem propadl! To pomyšlení mu bylo téměř nesnesitelné.

„Sbohem, Spavine,“ řekl. „Jsem moc rád, že to máš za sebou. Nezdržuj se, prosím tě – já mám také naspěch – jedu večer do Londýna.“

„Nekecej – tudyhle se tam nedostaneš. Povídám ti, že tohle je cesta do Fenbury.“

„Zrovna jsem se chtěl obrátit,“ řekl Pen.

„Všechny dostavníky do Londýna jsou plné studentů, kamaráde!“ Pen se zarazil. „Nedostaneš v žádném místo ani za deset liber. Skoč do kočáru, svezu tě do Mudfordu, možná že tam stihneš dostavník z Fenbury. Půjčím ti klobouk a kabát, mám jich spousty. Tak pojď – pojeď se mnou, kamaráde – jedem, Lathersi!“ A tak se Pen octl s panem Spavinem v poštovním kočáře a jel s ním až do Mudfordu k hostinci U Berana, patnáct mil za Oxbridgem, kde přepřahal koně dostavník z Fenbury, v němž Pen dostal místo až do Londýna.

Nazítří byl na Bonifácově koleji v Oxbridgi ohromný poprask – nakrátko se tam rozšířila pověst (která vyděsila Penova preceptora a Penovy dodavatele), že Pen zešílel, protože propadl, a sám se oddělal. Ošumělý baret, na jehož podšívce se jakž takž dalo rozeznat jeho jméno, i se štítkem s jeho erbem, na němž orel zíral do ošoupaného slunce, nalezl se tři míle od Oxbridge na fenburské silnici poblíž mlýnské strouhy, a tak se čtyřiadvacet hodin soudilo, že se Pen v té strouze utopil – pak teprve přišel od něho dopis s londýnským poštovním razítkem.

Dostavník přijel do Londýna za kalného rána v pět hodin a Pen se honem vydal do hotelu na Covent Garden, kde obvykle bydlel. Vždycky bdělý vrátný ho pustil do hotelu a zavedl do pokoje. Pen se na něho upřeně zadíval a pomyslil si: Jestlipak také on ví, že jsem propadl? V posteli nemohl usnout. Házel sebou sem tam až do kalného londýnského rozednění, pak honem vyskočil a zoufale se vydal pěšky do strýcova bytu v Bury Street. Služebná tam drhla schody a podezíravě si ho prohlížela – přišel neholený a ve včerejší košili. Domníval se, že i ona ví o jeho neštěstí.

„Pane na nebi! Copak se stalo, pane Artur?“ ulekl se sluha Morgan, který právě u dveří pánovy ložnice věšel pěkně vykartáčovaný oblek, na práh stavěl vyleštěné botky a přinášel majorovi paruku.

„Musím mluvit se strýcem,“ ozval se Pen strašidelným hlasem a vrhl se do lenošky.

Morgan před tím bledým a zoufale vyhlížejícím mladíkem ucouvl s vystrašeným a udiveným výrazem v tváři a zmizel v pánově ložnici.

Sotva měl major paruku na hlavě, vykoukl ze dveří.

„Tak co? Už je po zkouškách? Gratuluji – diplom s dvojnásobným vyznamenáním první třídy, co?“ řekl starý pán. „Přijdu hned,“ dodal a hlava v paruce zmizela.

„Oni tu ještě nevědí, co se stalo,“ povzdechl si zoufale Pen. „Co řeknou, až se to dovědí?“

Pen stál zády k oknu, v tom pochybném světle, v jakém se Bury Street utápí za mlhavého lednového rána, takže major mu neviděl dobře do obličeje a nezpozoroval v něm ten zasmušilý a zoufalý výraz, jehož si všiml Morgan.

Konečně major, vystrojený a rozzářený, vyšel ze své šatny, odkud před ním zavanuly jemné vůně z obchodu pana Delacroixe, kde si major Pendennis opatřoval parfémy na své kapesníky a paruku. Podával Penovi ruku a chystal se ho oslovit radostným, rozjařeným hlasem, ale tu teprve zpozoroval výraz v synovcově obličeji, nechal ruku sklesnout a řekl: „Pane bože! Co se stalo, Pene?“

„Při snídani to uvidíte v novinách, strýčku,“ odpověděl Pen.

„A co?“

„Že tam není mé jméno.“

„Dej pokoj – a proč by tam vlastně mělo být?“ zeptal se major ještě užasleji.

„Prohrál jsem všechno,“ řekl Pen s hlasitým povzdechem. „Čest i peníze – jsem nenapravitelně na mizině – do Oxbridge se nemohu vrátit.“

„Prohrál jsi čest?“ rozkřikl se major. „Proboha, snad nechceš říci, že ses zachoval jako zbabělec?“

Při slově zbabělec se Pen trpce zasmál a opakoval je po strýcovi. „Ne, nic takového, strýčku. Nemám strach, že by mě mohl někdo zastřelit – byl bych naopak rád, kdyby to někdo udělal. Já – já jsem byl vykopnut při zkouškách – nedostal jsem diplom.“

Major už cosi slýchal o vykopnutí při zkouškách, ale jen velice zběžně a povšechně, a tak se domníval, že to je nějaká ceremonie, spojená s tělesným trestáním vzpurných univerzitních studentů. „Já se divím, že si troufáš po takovém zhanobení podívat se mi do tváře,“ řekl. „Divím se, jak sis to mohl jako gentleman nechat líbit.“

„Nemohl jsem přece nic dělat. Z klasické literatury jsem měl docela slušné referáty, tohle způsobila ta pekelná matematika, kterou jsem odjakživa zanedbával.“

„A stalo se to – stalo se to veřejně?“ zeptal se major.

„A co, prosím?“

„No – to vykopnutí!“ A poručník se Penovi úzkostlivě zadíval do obličeje.

Pen pochopil, že strýc je na omylu, a přestože byl tak nešťastný, nemohl se zdržet mdlého úsměvu nad tím nehorázným omylem, jehož zásluhou také z Penova hlasu vymizel ten tragický tón, jímž až dosud mluvil. Vysvětlil strýci, že chtěl složit zkoušky, ale nepodařilo se mu to. Major prohlásil, že by tohle od svého synovce nebyl čekal, ale že to podle jeho názoru není tak hrozné neštěstí a vůbec žádná hanba – že to Pen zkrátka musí zkusit znovu.

„Já – a znovu v Oxbridgi, a po takovém pokoření!“ pomyslil si Pen. Byl přesvědčen, že se tam jakživ nemůže vrátit, leda aby celou tu univerzitu podpálil.

Teprve když strýci pověděl o svých dluzích, nadmíru ho tím překvapil a rozzlobil. Strýc na něho spustil náramně přísně a Pen jeho káravé řeči snášel, jak nejlíp uměl – ani nemukl. Odhodlal se, že se upřímně vyzná ze všeho, a měl připravený úplný a pravdivý seznam všech nezaplacených účtů za celý svůj pobyt na univerzitě, jak z Oxbridge, tak i z Londýna. Byly v něm rozmanité položky, třeba:

Londýnský krejčí

Oxbridžský krejčí

Obchod s pánským módním zbožím, za košile a rukavice

Klenotník

Kolejní kuchař

Cukrář

Obuvník

Londýn, obchod s vínem

Oxbridge, obchod s vínem

Účet za koně

Obchodník s rytinami

Knihkupec

Knihvazač

Holič a parfémy

Účet v londýnském hotelu

Drobnosti

Ke všem těm položkám si může čtenář připojit číslice podle libosti – takovéhle účty už měli před sebou rodiče mnohých univerzitních studentů. Ukázalo se, že Penovy dluhy dělají dohromady asi tak sedm set liber, a dále se podle výpočtů zjistilo, že Pen mimo to za svého pobytu v Oxbridgi utratil dvakrát tak velkou částku na hotovosti. Tolik peněz utratil a nakonec z nich měl – co?

„Nemusel byste snad člověka ještě víc tlačit k zemi, strýčku, když je už na lopatkách,“ řekl Pen zachmuřeně. „Vím moc dobře, že jsem padouch a lenoch. Maminka by to nesnesla, kdybych měl být zneuctěn,“ pokračoval a hlas se mu zadrhával. „Já vím, že ty účty zaplatí. Ale víckrát ji už nepožádám o jiné peníze.“

„Prosím, jak je libo,“ odpověděl major. „Jsi plnoletý a mně už do tvých věcí nic není. Ale bez peněz nemůžeš být živ, a pokud vím, nedovedeš si je zatím vydělávat, ačkoli máš pěkné nadání je utrácet. Jsem přesvědčen, že budeš patrně pokračovat dál tak, jak jsi začal, a do pěti let přivedeš matku úplně na mizinu. – Tak na shledanou – je čas, abych šel na snídani. Po tu dobu, co se zdržíš v Londýně, nebudu asi mít na tebe kdy, mám spoustu všelijakých společenských závazků. Předpokládám, že matce oznámíš ty novinky, které jsi mi tady sdělil.“

Major synovce nechal, nasadil si klobouk a celý jaksi roztřesený vyšel z bytu napřed a zkormouceně se odebral do klubu, kde se posadil u svého obvyklého stolu v rohu. Viděl v novinách seznamy diplomovaných kandidátů oxbridžské univerzity a zasmušile si dopodrobna přečetl všechna ta jména, ačkoli mu nebylo zcela jasné, oč se vlastně jedná. Toho dne se v klubech poptával všelijakých starých veteránů – Wenhama, Deana, i různých civilistů – chtěl znát jejich mínění (jak se tomu říká). Některým ukazoval celkovou sumu synovcových dluhů, kterou si poznamenal na rub navštívenky, a ptal se jich, co se s tím dá dělat – nejsou to obrovské, nesmyslné dluhy? Co s tím? – Nedá se dělat nic jiného než je zaplatit. Wenham i jiní pověděli majorovi o mladících, kteří byli dlužni dvakrát tolik – pětkrát tolik – než Artur, bez jakékoli možnosti dluhy splatit. Ty porady, výpočty a názory majora poněkud utěšily. Konečně – on to platit nebude.

Ale s trpkostí vzpomínal na všechny plány, které si kdysi spřádal, jak ze synovce udělat muže, na oběti, které mu přinesl, a jak se v něm zklamal. A hned také napsal dopis doktoru Portmanovi, v němž mu oznámil, jaké hrozné věci se staly, a prosil ho, aby je sdělil Heleně. Pedantický starý major byl totiž ve všem pro zachovávání přímého, osvědčeného postupu a byl přesvědčen, že je správnější „sdělit“ někomu zlou zprávu ústně (třeba i vzkazem po netaktním a bezcitném prostředníkovi) než ji jen tak nazdařbůh oznámit v psaní. A tak tedy major napsal doktoru Portmanovi a pak šel na oběd – toho dne snad bylo v Londýně jen málo lidí, kteří obědvali v truchlivější náladě.

Pen také napsal dopis a pak se po zbytek dne plaše vláčel londýnskými ulicemi – představoval si, že si všichni na něho ukazují a šeptají: „Tamhle je Pendennis z Bonifáce, co včera propadl při zkouškách.“ Jeho dopis matce byl plný něžných projevů a výčitek svědomí – Pen nad ním prolil nejtrpčí slzy a to horoucí pokání ho do jisté míry ukonejšilo.

Když se vrátil do hotelu, uviděl tam v kavárně společnost povykujících hejsků z Oxbridge, a tak se zas vyplížil ven a chodil po ulicích. Vypráví, že se pamatuje, jak se v dešti díval na nějaké rytiny ve výkladní skříni u Ackermanna a jak listoval v nějaké knize u stánku blízko Templu. Potom si u divadelní pokladny koupil lístek vzadu do přízemí a viděl hrát slečnu Fotheringayovou, ale vůbec si nemůže vzpomenout, v kterém kuse.

Nazítří přišel přívětivý dopis od jeho preceptora s celou řadou přísných a patřičných připomínek k tomu, co Pena potkalo, ale s naléhavou výstrahou, aby se nedal vyškrtnout z univerzitních seznamů zapsaných studentů. Preceptor mu domlouval, aby se vynasnažil napravit to neštěstí, zaviněné jedině jeho vlastní nedbalostí (jak každý ví), a ujišťoval ho, že by to dokázal, kdyby se aspoň měsíc pilně učil. Oznámil také Penovi, že jeho poskokovi nařídil, aby mu sbalil a odeslal kufry s jeho šatstvem – Pen je dostal v pořádku, a když je otevřel, ležely navrch čerstvé opisy všech jeho nezaplacených účtů.

Třetího dne přišel dopis z Domova! Pen jej přečetl v posteli a vzápětí padl na kolena, hlavu zabořenou do polštáře, a v hluboké pokoře se z nejupřímnějšího srdce pomodlil. Pak sešel dolů, spořádal obrovskou snídani, vyběhl z hotelu a u Volské tlamy na Piccadilly si koupil jízdenku na poštovní dostavník, který večer odjížděl do Chatteris.

KAPITOLA XXI
Návrat marnotratného syna

Po dopise, jaký doktor Portman dostal od majora, samozřejmě nelenil a ihned se vydal do Dubí – tak to dělá každý dobrodinec, má-li vyřídit nějakou nemilou zprávu. Rád by to už měl za sebou, a honem. Je mu to líto, ale que voulez-vous? Ten zub musí ven, tak si vás posadí do židle a vy jen žasnete, s jakou odvahou a silou v zápěstí nasadí své kleště. Snad by nebyl tak čilý a horlivý, kdyby to byl jeho zub – ale vždyť si ho nakonec musíte nechat vytrhnout! A tak doktor přečetl tu epištolu nahlas nejdřív Miře a paní Portmanové (se spoustou všelijakých odsuzujících poznámek o tom mladém darebákovi, který se hloub a hloub vrhá do věčného zatracení), pak dámy zanechal, aby tu zprávu rozšířily v claveringské společnosti (což učinily s obvyklou důkladností a ochotou), a vydal se pěšky do Dubí sdělit ji vdově.

Už o tom věděla. Přečtla si už Penův dopis, a málem se jí ulevilo. Mnoho, mnoho měsíců ji skličovala chmurná, zlá předtucha. Takhle se aspoň dověděla to nejhorší – její drahoušek se kajícně a s rozbolavělým srdcem utekl k ní. Co mohla víc chtít? Ať farář říkal, co chtěl (a jeho slova byla nejen diktována zdravým rozumem, ale také posvěcena stářím), nemohl Helenu rozzlobit ani udělat nějak obzvlášť nešťastnou, leda jen proto, že její hoch bude nešťastný. Nač vlastně je ten diplom, kvůli kterému je takový poprask, a jak by mohl Penovi prospět? Proč doktor Portman a Penův strýc tolik naléhali, že se hoch musí poslat někam, kde měl být vystaven tolika pokušením a mít z toho tak málo užitku? Proč ho nenechali doma u matky? A ty dluhy – samozřejmě se musí zaplatit. Dluhy! Copak mu nepatří všechny peníze po otci a nemá právo je utratit? Takto vdova čelila ctnostnému doktorovi a všechny šípy jeho rozhořčení se jen odrážely od jejího měkkého srdce.

Je to milý zvyk, známý už od nejstarších dob, že si bratři a sestry navzájem projevují náklonnost – i Pen s malou Laurou si v něm kdysi v dobách dětství častokrát libovali, ale už nějaký čas ho v obapolném souhlasu zanechali. Pan Artur nebyl kolik měsíců doma, a když se vrátil z Oxbridge, měl najednou místo naivní holčičky před sebou urostlou, štíhlou a hezkou slečnu. Té už nemohl dát políbení, kterým býval dříve zvyklý se s ní vítat – tentokrát ho přivítala půvabným pukrlátkem, podala mu ruku a na tvářích se jí rozlil temný ruměnec – právě v tom místě, kam ji mladý Pen kdysi celoval.

Nedovedu popisovat ženskou krásu – já totiž o ni vůbec nedbám (v domnění, že dobrotivost a ctnost jsou pro mladou ženu mnohem větší ozdobou než prchavé půvaby, ať jde o její celkový zjev, nebo tvář), a tak se nebudu ani pokoušet vypodobnit slečnu Lauru Bellovou v jejích šestnácti letech. Tehdy už měla svou nynější výšku pět stop čtyři couly, takže jedny příslušnice jejího pohlaví o ní říkaly, že je moc vyčouhlá, a jiné zas, že je jako tyčka – těm se patrně líbily ženy menší postavy. Ať byla třeba jako tyčka, ale ta tyčka měla nahoře věnec z krásných růží jako máje a mnoho jinochů by si jistě bylo kolem ní rádo zatančilo. Obvykle byla bledá, jen se slabým růžovým nádechem na tvářích, ale příležitostně jí v minutě vzplály ruměncem a zůstaly růžově uzardělé i pak, když minulo vzrušení, které na nich ty hezké květy vykouzlilo. Už v raném dětství prý měla hodně veliké oči, a ty byly pro ni příznačné i později. Některé dobré duše (rodu ženského) se kriticky vyslovovaly, že těma očima ráda koketuje, že jima ve společnosti střílí po pánech i dámách – ale vždyť jí je příroda dala, aby se takhle svítily a koukaly, a jestliže tedy takhle svítily a koukaly, nemohly za to, zrovna jako nějaká hvězda za to nemůže, jestli září víc než některá jiná. Bezpochyby aby se ta zář ztlumila, měly oči slečny Laury dva závojíčky v podobě úžasně dlouhých a jemných černých řas, takže když oči zavřela, pak zase tytéž osoby, kterým nebyly vhod oči, říkaly, že se chce pochlubit svými řasami – a já si věru troufám prohlásit, že by to jistě byla bývala hezká podívaná vidět ji spát.

Pleť měla skoro tak nádhernou jako lady Mantrapová i bez pudru, jímž si ta dáma napomáhala. Pokud jde o její nos, ten ponecháme obraznosti čtenářů, a měla-li ústa dost velká (jak tvrdí slečna Piminyová, ale o té by člověk zas neuvěřil, že může polknout něco většího než knoflík, nebýt její známé dravé chuti k jídlu), každý musel uznat, že se dovede rozkošně usmívat a ukazuje při tom dvě řady zoubků jako perličky a její hlas je tak hluboký a libozvučný, že zní jako líbezná hudba. Poněvadž má ve zvyku nosit hodně dlouhé šaty, říká se o ní samozřejmě, že nemá malé nožky, ale jsou možná velikostí přiměřené její postavě – i když paní Pinchorová ustavičně vystrkuje svou nožku, z toho ještě nevyplývá, že by všechny ostatní dámy měly ty své také neustále strkat lidem pod nos. Zkrátka a dobře, slečna Laura Bellová byla ve svých šestnácti letech roztomilá dívka. Doufejme, že se v naší vlasti naleznou takových tisíce a že ani jim nechybí dobrosrdečnost a skromnost, cudnost a krása.

Jenže jakmile se slečna Laura naučila samostatně myslet (a za poslední dva roky se duševně i tělesně hodně vyvinula), nebyla nijak nadšena celkovým Penovým počínáním a chováním. Psával domů matce čím dál tím řidčeji a jeho dopisy byly čím dál tím kratší. Nadarmo milující matka neustále zdůrazňovala, že Artur má moc práce a pilně studuje a jakou má spoustu společenských povinností. „Bylo by líp, kdyby nevystudoval s vyznamenáním,“ říkala Laura, „než takhle zapomínat na mamičku – ale já nevěřím, že bude mít tolik vyznamenání. Proč nepřijede na prázdniny domů a nezůstane u tebe, místo aby jezdil k svým vznešeným přátelům? Tam ho přece nikdo nemůže mít tolik rád jako – jako ty.“ „Jenom já, Lauro?“ povzdychla si vždycky paní Pendennisová. Laura umíněně prohlásila, že nemá Pena ani trochu ráda, když zanedbává povinnosti vůči matce, a vůbec na ni neplatily Heleniny shovívavé omluvy, že Pen si přece musí razit cestu do světa, že si strýc tolik přeje, aby Pen pěstoval styky s lidmi, kteří mu v životě mohou nějak prospět, že muži mají tisíceré závazky a povinnosti, které ženy nedovedou pochopit, a tak dále. Helena možná těmhle výmluvám nevěřila o nic víc než její adoptovaná dcera, ale snažila se uvěřit, že jim věří, a utěšovala se slepou mateřskou láskou. Tohle je věc, o které patrně uvažoval už mnohý muž – totiž že ať děláme, co chceme, můžeme si být skoro jisti láskou ženy, jestliže nás jí jednou obdařila, a můžeme se pevně spolehnout, že nás nikdy nepřestane něžně milovat a vždy nám bude odpouštět.

Lauru mimo to pohoršila a znechutila smělost, neřkuli opovážlivost, jaká se v poslední době projevovala v Arturových dopisech i v jeho chování. Pravda, neurazil ji nikdy žádnou hrubostí a nevyřkl před ní ani slovo, které by neměla slyšet, poněvadž byl gentleman povahou i vzděláním, a tedy zdvořilý vůči každé ženě, ať postavené vysoko, či nízko – ale všeobecně mluvil o ženách lehkovážně a nevázaně, byl uhlazený spíše v řeči než v chování a v různých maličkostech dost nedbalý, pokud šlo o spoustu drobných úsluh v každodenním životě. Slečnu Lauru pohoršovalo, že doma kouří ty své ohavné dýmky, že nechce chodit s mamičkou do kostela, na procházky a na návštěvy, a když se matka po vykonané povinnosti vrátí domů, najde ho v županu, jak zívá nad nějakým románem. Ten hrdina Lauřina raného dětství, o němž si tolik, tolik večerů povídaly s Helenou (která vyprávěla nekonečné historky o tom, jak je hodný, jak dovede mít rád a jak je statečný – když byl pryč ve škole), byl někdo docela jiný než ten, kterého poznala jako mladíka – vyzývavého a duchaplného, uštěpačného a vzdorovitého, který jako by opovrhoval prostými domácími povinnostmi a radostmi, ba i zbožností těch žen, s nimiž žije a které opouští pod lecjakou malichernou záminkou.

Když se Laura časem dozvěděla o tom románku s Fotheringayovou (nejdříve z různých jízlivých narážek majora Pendennise, když býval na návštěvě v Dubí, a pak i od sousedek z Claveringu, které jí o téhle věci mohly leccos povědět), také ji to nesmírně pohoršilo a uráželo. Pendennis, a zahodit se s takovou ženskou! Helenin syn den co den cvalem prchal z domova, jen aby padl na kolena před herečkou a pil s jejím sprostým otcem! Hodný syn by si přece nepřivedl domů takového člověka a takovou ženskou a neudělal by ji v matčině domácnosti paní domu! „Byla bych utekla, mamičko – věř, i kdybych se měla bosa brodit sněhem!“ tvrdila Laura.

„A to bys mě byla také opustila?“ ptávala se Helena, takže Laura své prohlášení zas odvolala a obě se navzájem vrhly jedna druhé do náručí s vřelým citem, který měly obě v povaze a který je příznačný pro nemálo příslušnic jejich pohlaví. Odkud se vzalo to Lauřino rozhořčení nad Arturovým milostným dobrodružstvím? Snad nevěděla, že se nezahazují jen muži s ženami, ale i ženy s muži, a že za lásku nikdo nemůže, zrovna tak jako za nějakou jinou fyzickou zálibu nebo antipatii – snad jí o tom všem podaly zkreslený obraz claveringské klepny v čele se starou paní Portmanovou, která byla na Pena nesmírně rozhořčena, hlavně pro jeho drzé chování k doktorovi a také proto, že tehdy v době bohoslužeb kouřil doutník – a konečně, snad Laura žárlila, ale dámy se prý jen velmi zřídka nechají strhnout žárlivostí.

Laura se zlobila na Pena, ale vůči jeho matce vůbec nepociťovala zlobu – naopak, lnula k Heleně nejvroucnější dívčí láskou – takovou, jakou ženy se srdcem dosud nezadaným dovedou přilnout k své nejdůvěrnější přítelkyni. Byla to oddanost – byl to vášnivý cit – byla to zamilovanost, která se projevovala všelijak pošetile: mazlením, hojnými něžnými slůvky a přívlastky, jaké se střízlivým fousatým kronikářům nesluší zaznamenávat. Neopovrhujme my muži takovými vzněty, protože jich nejsme schopni. Tyhle ženy byly stvořeny pro naši potěchu a rozkoš, pánové – tak jako všichni ostatní nižší živočichové.

Ale jakmile se slečna Laura dověděla, že je Pen nešťastný a zničený, její hněv se rázem rozplynul a ustoupil nejněžnějšímu a nejnemoudřejšímu soucitu. Znovu byl pro ni tím dávným Penem, upřímným a útlocitným, šlechetným a láskyplným. Ihned se ho s Helenou zastala proti doktoru Portmanovi, když spustil tu tirádu, jakých strašlivých hříchů se Pen dopustil. Dluhy? Jaképak dluhy, vždyť je to maličkost! To způsobil jeho strýc, že se Pen dostal do společnosti marnotratníků – musel přece vést stejný život jako ti mladí pánové, s kterými se přátelil. Že se zostudil, když nezískal diplom? Ale vždyť se, chudáček, před zkouškami málem rozstonal – neměl ani pomyšlení na matematiku a takové věci, když měl tolik starostí s těmi dluhy – někteří z těch protivných preceptorů a profesorů dost možná byli na něho žárliví a umínili si, že jejich oblíbenci musí nad ním vyniknout. Laura přece zná i jiné lidi, kteří ho nemají rádi a jsou na něho zlí, jsou k němu nespravedliví. Takovými argumenty Laura s rozpálenými tvářemi a planoucíma očima hájila Pena – přistoupila k Heleně, vzala ji za ruku, před doktorem ji políbila a vyzývavě na něho upřela pohled, jako by se ho ptala, jak se vůbec opovažuje špitnout slovo proti maminčině milovanému Penovi.

Když se duchovní rozloučil, ne málo zmatený a užaslý, jak ty ženy mohou být tak svéhlavé a zaslepené, Laura s desateronásobnou horoucností Helenu zobjímala a zlíbala a znovu jí zopakovala všechny ty argumenty, které se Heleně zdály ohromně přesvědčivé. Jistě v tom byla nějaká zášť vůči Penovi. Byla přesvědčena, že některé členy zkušebních komisí patrně nějak urazil a oni se mu pak mrzce pomstili – bylo by to velmi pravděpodobné. Zpráva o tom neštěstí je obě vlastně pramálo rmoutila. Pen v Londýně, zdrcený hanbou a žalem, zmučený krutými výčitkami svědomí, jaké mu působilo pomyšlení, že se maminka trápí, byl by se asi divil, kdyby byl věděl, jak lehce matka tu pohromu snáší. Pohroma je totiž ženám vítaná, mohou-li se domnívat, že jim zase navrátí lásku toho, kdo se jim zpronevěřil. Když člověku pro milovanou ženu zbude třeba jen chlebová kůrka, může se spolehnout, že se nebude užírat zármutkem a sama si jí ukousne jen malý kouštíček, jen když si člověk sní ostatek u ní.

Hned jak doktor odešel, dala Laura zatopit v Arturových pokojích a nařídila, aby se mu provětrala postel. Když Helena dopsala nesmírně laskavý a něžný list Penovi, byly ty přípravy už vykonány a Laura s láskyplným úsměvem vzala mamičku za ruku, odvedla ji do těch pokojů, kde oheň vesele plápolal, a tam se ty dvě hodné ženy posadily na postel a předlouho si o Penovi spolu povídaly. Laura k Helenině dopisu připojila doušku, v níž svého nejdražšího Pena vyzývala, aby přijel domů okamžitě (to slovo velice ozdobně dvakrát podtrhla) – však uvidí, jak tam zas bude šťastný s mamičkou a s milující sestřičkou Laurou.

Uprostřed noci – dámy si totiž večer hodně dlouho četly z bible, a než se odebraly do ložnice, nakoukly ještě do Penova pokoje – uprostřed noci tedy Laura (která dost často spočinula hlavou na podušce, na niž se kdysi kladla hlava Penova) najednou vykřikla: „Mamičko, jsi vzhůru?“

Helena se pohnula a řekla: „Ano, jsem.“ Pravda je, že ležela úplně bez hnutí a docela tiše, ale ani na chvíli neusnula – hodiny a hodiny se potmě dívala do světla v krbu a přemýšlela o Penovi.

A tu slečna Laura (která si počínala stejně pokrytecky, a zabrána v myšlenky ležela stejně nehybně jako na toaletním stolku ta Helenina brož s Penovými a Lauřinými ustřiženými vlásky na parádním bílém jehelníčku) začala paní Pendennisové vyprávět, jaké si ve svém čilém mozečku spřádá skvělé plány, aby všechny Penovy nesnáze rázem zmizely a přitom to nikomu nezpůsobilo nejmenší svízele.

„Vždyť víš, mamičko, že jsem tady u tebe už deset let, a za celou tu dobu sis z mých peněz nevzala vůbec nic – jako bych byla úplně odkázána na tvé dobrodiní. Tenhle závazek mě vždycky moc tížil, protože jsem hrdá a nerada mám pocit, že jsem někomu něco dlužna. Kdybych byla odjela někam do školy – jenže já jsem nechtěla – bylo by mě to stálo nejmíň padesát liber ročně, a tak je jasné, že ti jsem dlužna padesátkrát těch deset liber, které jsi na moje jméno uložila v bance v Chatteris – já to dobře vím! Ty peníze mi přece vůbec nepatří. A tak spolu zítra pojedeme do Chatteris za tím milým plešatým panem Rowdym a požádáme ho o ně – o těch pět set liber. Jistě ti k tomu ještě půjčí dvě stě, my si je pak naspoříme a zase mu je splatíme. A ty peníze pošleme Penovi, aby mohl zaplatit všechny dluhy – nikomu to takhle aspoň neublíží a my si tady pak budeme šťastně žít.“

Je zbytečné zde opakovat, co jí Helena na tenhle proslov odpověděla – její odpověď se totiž skládala ze spousty nesouvislých zvolání, mazlivých slůvek, polibků a podobně. Ale obě se po té rozmluvě dobře vyspaly, a když noční lampička prskla a zhasla, slunce nádherně vyšlo nad fialovými kopci a ptáčkové začali vesele zpívat a cvrlikat na holých stromech a v lesklých zimostrázových obrubách na palouku před domem v Dubí, probudila se i Helena a zadívala se na líbezný obličej spící dívky vedle sebe, se rty pootevřenými v úsměvu, s uzardělými tvářemi a s neposkvrněnými ňadry, která se mírně vzdouvala a klesala, jakoby rozvlněna blaženými sny – a Penovu matku zahrnul pocit štěstí a vděčnosti, jaký nelze slovy vyjádřit, leda těmi, jimiž zbožné ženy vzývají Dobrotivého Dárce lásky a milosrdenství, k jehož poctě se neustále po celém světě pozvedají sborem takové chvalozpěvy.

Ačkoli byl leden a počasí hodně studené, Penovo pokání bylo tak upřímné a rozhodnutí úsporně žít tak opravdové, že si nekoupil místo uvnitř v dostavníku, ale seděl vzadu vedle svého dobrého známého, průvodčího, který se upamatoval na jeho dřívější štědrost a půjčil mu kolik teplých pelerín. Když Pen u brány Dubí seskočil na zem, roztřásla se mu kolena, snad tím chladem nebo možná rozčilením při pomyšlení na dvě dobré bytosti, které měl za chvíli spatřit a jimž jejich lásku oplatil takovým sobectvím. Přiběhl starý Jan a chopil se Penových zavazadel, ale objevil se v manšestrovém kabátě, neměl už na sobě šedomodrou livrej. „Já teďka dělám zahradníka a podkoního a bydlím tady ve vrátnici,“ podotkl ten ctihodný muž, trochu se zarděl a roztáhl ústa v přívětivém úsměvu. Jakmile Pen zahnul do ovocného sadu, takže na něho z dostavníku nebylo vidět, ukázala se Helena s obličejem rozzářeným láskou a milosrdenstvím – některé ženy nejraději ze všeho milosrdně odpouštějí.

Můžeme být ubezpečeni, že vdova se zřetelem na určitý svůj plán nelenila a písemně Pena zpravila o šlechetné, velkomyslné, velkolepé Lauřině nabídce a že ve svém dopise obě děti zahrnula hojným požehnáním. Možná právě to vědomí o peněžním závazku způsobilo, že se Pen prudce zarděl, když uviděl Lauru, která ho očekávala v hale a tentokrát, jenom pro tentokrát porušila tu tichou úmluvu, o níž jsme se zmínili, že v posledních letech existovala mezi ní a Arturem – ale v téhle kapitole se o líbání opravdu namluvilo už dost a dost.

A tak se marnotratný syn vrátil domů, na jeho počest se zabilo tučné tele a udělalo se všechno, co ty dvě prostoduché ženy dovedly, aby byl šťasten. Nepadla ani zmínka o té oxbridžské pohromě a nějaký čas ani jediná otázka, co Pen hodlá dál dělat. Ale Pen o tom velmi starostlivě uvažoval o samotě ve svém pokoji, kde strávil hodně času přemýšlením.

Několik dní po návratu domů odjel na koni do Chatteris a vrátil se na střeše dostavníku. Matce pak oznámil, že tam koně nechal na prodej, a když k té transakci došlo, odevzdal jí vše, což se jí, a možná i Penovi, zdálo ohromně čestné a obětavé, ale Laura se vyslovila, že to je jedině správné.

Jen zřídka se zmiňoval o té půjčce, kterou vdova ovšem přijala s určitými výhradami, ale jednou či dvakrát ve velkých rozpacích a s velkým koktáním na to udělal narážku a poděkoval Lauře. Zřejmě mu bylo trapné, že za takovou pomoc vděčí té sirotě, a zuřivě se snažil vymyslet nějaký způsob, jak by jí mohl dluh splatit.

Přestal pít víno a začal se občerstvovat, ale velmi umírněně, pitím whisky s vodou. Zanechal kouření doutníků, ale musí se přiznat, že si v posledních letech zrovna tak, nebo ještě víc, oblíbil dýmkový tabák, takže ta oběť nebyla tak zlá.

Když po obědě přišel za dámami do salónu, hodně často tam usínal, a vůbec byl dost mrzutý a melancholický. S velkým zájmem pozoroval dostavníky, pilně chodil do Claveringu číst noviny, povečeřel s každým, kdo ho pozval (a vdova byla ráda, že má v té samotě aspoň nějakou zábavu), a často si zahrál karty s kapitánem Glandersem.

Vyhýbal se doktoru Portmanovi, a ten zase, kdykoli se s Penem potkali, stíhal ho zpod svého lopatovitého klobouku hodně káravými pohledy. Pen však velmi pravidelně chodil s matkou do kostela a doma místo ní předčítal modlitby nečetnému služebnictvu. Bývalo ho vždycky poskrovnu, ale teď ještě mnohem méně: veškerou práci v domácnosti v Dubí zastávaly dvě služebné – stolní stříbro už vůbec nespatřilo světlo světa. Jan si pro zvýšení důstojnosti oblékal v neděli do kostela livrej, ale byla to pouhá formalita. Zastával místo propuštěného Uptona, zahradníka a sluhy pro všechnu práci mimo dům. V Dubí se v kuchyni moc netopilo a Jan se dvěma služebnými děvčaty popíjeli večer pivo jen při jedné svíčce. A tohle všechno zavinil Pen, a takový stav věcí nijak nepřispíval k jeho dobré náladě.

Nějaký čas Pen tvrdil, že ho žádná moc na světě nepřiměje, aby se po tom nezdaru zas vrátil do Oxbridge, ale jednoho dne mu s velkým uzarděním Laura řekla, že by měl snad všechno napravit, že by se za trest za svou – za svou zahálčivost měl tam vrátit a pokusit se, zda by přece nezískal diplom – a tak se tam Pen vrátil.

Kdo jednou na univerzitě propadl, vyjímá se tam potom velmi truchlivě – nepatří k žádné partě a nikdo se k němu nechce hlásit. Pen měl pocit, že ho úplně oškubali o tu parádu, jíž se honosil v letech své slávy, a jen zřídka se ukazoval mimo kolej – chodil pravidelně do kaple na ranní bohoslužby a v noci se zavíral ve svém bytě, kam k němu nedoléhal hlučný ohlas studentských večírků. U jeho dveří nepostávali věřitelé, všichni dostali zaplaceno – téměř nikdo tam nezanechával navštívenky. Mladíci z jeho ročníku už všichni měli diplom a byli pryč. Přihlásil se ke zkouškám po druhé a složil je docela snadno. Když si prvně oblekl bakalářský talár, měl už trochu čistší svědomí.

Na zpáteční cestě z Oxbridge se zastavil v Londýně u strýce, ale starý pán ho přijal velice chladně a jen tak tak že mu na přivítanou podal ukazováček. Přišel k strýci na návštěvu ještě jednou, ale komorník Morgan mu řekl, že pán není doma.

Pen se vrátil do Dubí k svým knihám a k zahálčivému životu, do zoufalé samoty. Načal několik tragédií a napsal spoustu básní ponurého rázu. Dělal si plány, co všechno si prostuduje, a neplnil je. Pomýšlel na to, že se dá k vojsku – ke španělské legii – že si musí zvolit nějaké povolání. Ten život jako ve vězení ho dopaloval – věděl, že si to zavinil sám, a proklínal svou lenost. Helena o něm říkala, že se utrápí, a jeho sklíčenost ji rmoutila. Jakmile si to budou moci dovolit, musí se Pen někam vypravit – musí si vyjet do Londýna – musí se vysvobodit z toho nudného života jen se dvěma ženskými. Ano, je to opravdu nudný život, velice nudný. Útlocitná vdova bývala vždycky dost melancholická, ale zdálo se, že je čím dál tím zádumčivější, a Laura ulekaně pozorovala, že drahá přítelkyně je každým rokem malátnější a zemdlenější a její bledý obličej je čím dál tím zsinalejší.

KAPITOLA XXII
Nové tváře

Obyvatelé Dubí žili dál tím ospalým, jednotvárným životem, a vznešený dům na kopci za říčkou Mumlavou se zatím probouzel ze spánku, v němž byl pohroužen za života dvou generací svých pánů – začínal projevovat známky kromobyčejného oživení.

Právě když Pena stihla ta malá pohroma a on se následkem toho tak zcela oddal zármutku, že nebral na vědomí vůbec nic, co se dálo kolem osob, které ho nezajímaly tolik jako Artur Pendennis, vzbudilo jedno oznámení v místních novinách velikou senzaci v celém hrabství, ve všech tamějších městečkách, vesničkách, panských sídlech a domech a farách na míle kolem claveringského zámku. Na trhu v Claveringu, na jarmarku v Cackleby, na soudním zasedání v Chatteris, na návsi v Gooseberry – když se zemanský kočár potkal s vikářovou bryčkou s jedním koníčkem a oba pánové se na silnici zastavili v rozhovoru – když se na kostelíčku v Tinkletonu rozhlaholil zvon a v slunci se náves zabělala ženskými halenkami a začervenala širokými sukněmi, jak se hrnuly na nedělní bohoslužby – na sterých společenských shromážděních v celém okolí se mluvilo o tom, že claveringský zámek má být zase obydlen.

Asi před pěti roky se ve všech novinách v hrabství objevila zpráva, že ve Florencii na britském vyslanectví uzavřeli sňatek sir Francis Clavering, jediný syn baroneta sira Francise Claveringa z Claveringu, a Jemina Augusta, dcera pana Samuela Snella z Kalkaty a vdova po nebožtíku J. Amorym. V té době se po celém hrabství rozšířila pověst, že Clavering, který byl už kolik let na mizině, se oženil se zámožnou vdovou z Indie. Někteří lidé z hrabství už ty novomanžele leckde viděli. Kickleburyovi se s nimi potkali na cestách po Itálii. Clavering měl pronajatý palác Poggiů ve Florencii, pořádal společenské recepce a žil si blahobytně – ale nesměl se vrátit do Anglie. Příštím rokem byl mladý Peregrine z Cackleby na velké prázdninové cestě po Evropě a setkal se s Claveringovými, kteří měli tehdy pronajatý zámek Schinkenstein. Leckteří zvědavci se tu a tam dozvídali o té ctihodné manželské dvojici v Římě, v Lucce, v Nice, ve všelijakých lázních a hernách na Rýně a v Belgii, a pověsti o ní občas vítr zavál až do jejich rodového sídla Claveringu.

Prvně se na delší dobu usadili v Paříži, kde prý žili velmi vznešeně a okázale po zprávě o smrti pana Samuela Snella v Kalkatě, která jeho osiřelou dceru zastihla v Evropě.

O dřívějších osudech sira Francise Claveringa se toho dá povědět jen málo, co by baronetovi sloužilo ke cti. Byl syn psance, který žil ve zbědovaném starém zámečku poblíž Brugg, a tak učinil mdlý pokus zahájit svou životní dráhu jako důstojník u dragounského pluku, ale ztroskotal téměř hned na počátku. Transakce v různých hernách ho brzy přivedly na mizinu, po několikaleté vojenské službě byl nucen z ní vystoupit, strávil pak nějaký čas ve vězení Jeho Veličenstva ve Fleet Street, načež odjel lodí do Ostende za svým vyhoštěným otcem, stiženým dnou. Pak bylo toho zbídačelého a ztroskotaného marnotratníka vídat v Belgii, ve Francii a v Německu, jak se potlouká po kulečníkových sálech a lázeňských místech, kde karbanil v hráčských doupatech, tančil na plesech v různých penzionech a jezdil dostihy na koních cizích lidí.

V jednom takovém penzionu v Lausanne udělal Francis Clavering takzvané štěstí – oženil se s vdovou Amoryovou, která nedávno přijela z Kalkaty. Brzy potom zemřel jeho otec, následkem čehož se Francisova manželka stala lady Claveringovou. Ten titul pana Snella v Kalkatě tolik potěšil, že dceři zdvojnásobil apanáž, načež také brzy umřel a odkázal jí a jejím dětem jmění, které – jestliže je pověst nezveličila – bylo vskutku velice úctyhodné.

Už před tím sňatkem se o lady Claveringové šířily – nikoli snad hanlivé pověsti – ale zprávy, které nebudily zrovna dobrý dojem. Angličané z nejlepších kruhů v cizině o to nestáli, aby se s ní seznámili – neměla zrovna nejjemnější způsoby – její rodinný původ byl žalostně pod úroveň a ke všemu dost pochybný. Penzionovaní důstojníci a úředníci Východoindické společnosti, kteří se ve značném počtu vyskytují skoro ve všech městech na pevnině navštěvovaných Angličany, mluvili velmi opovržlivě o tom bezectném starém advokátovi, jejím otci, který zbohatl z podloudného obchodu s indigem, a o jejím prvním manželovi Amorym, který sloužil jako třetí důstojník na lodi Východoindické společnosti, jíž slečna Snellová přijela za svým otcem do Kalkaty. Ani otce, ani dceru nikdo z kalkatské společnosti neznal a v tamějším guvernérově paláci je jakživ nikdo neviděl. Starý sir Jasper Rogers, který býval v Kalkatě předsedou Nejvyššího soudu, řekl jednou své ženě, že by o prvním manželu lady Claveringové mohl vyprávět prapodivné věci, jenže k velkému zklamání lady Rogersové a jejích dcerušek se nikdy nedal přimět, aby to tajemství odhalil.

Ale když se lady Claveringová ubytovala v Paříži v paláci Bouilli, Rue de Grenelle, a v zimě roku 183- se zaskvěla ve vznešené společnosti, všichni ti lidé ještě rádi chodili na její společenské večery. Faubourg St. Germain ji přijal do svého lůna. Náš znamenitý velvyslanec vikomt Bagwig ji vyznamenával nápadnou pozorností. Princové z královské rodiny navštěvovali její salóny. I nejupjatější a nejváženější anglické dámy, sídlem v hlavním městě Francie, se k ní hlásily a věnovaly jí svou přízeň – ctnostná lady Elderburyová, přísná lady Rockminsterová, ctihodná hraběnka ze Southdownu – zkrátka osoby proslulé nejpřísnější náročností a úplně oslnivou mravní čistotou: tak nesmírně a blahodárně ovlivnilo vlastnictví deseti (podle některých dvaceti) tisíc liber ročně společenské postavení a pověst lady Claveringové. A její štědrost a dobročinnost neznaly mezí. Přišel-li k ní někdo (ze společnosti) s nějakým filantropickým nápadem, mohl se spolehnout, že u ní dobře pochodí. Zbožné francouzské dámy od ní dostávaly peníze na klášterní školy, přispívala jak na arménského patriarchu, tak i na Otce Barbarossu, který přijel do Evropy sbírat peníze na svůj monastýr na hoře Athosu, přispěla na baptistickou misii v Quashyboo i na pravoslavnou osadu na Feefawfoo, největším a nejbarbarštějším z Lidojedských ostrovů. A je o ní známo, že téhož dne, kdy od ní madame de Cricri dostala pět napoleonů jako příspěvek na nebohé pronásledované jezuity, kteří tehdy ve Francii měli špatný zvuk, podařilo se lady Budelightové sehnat od ní podporu pro důstojného pána J. Ramshorna, který měl nějaké zjevení a hlásal, že od něho dostal příkaz obrátit římského papeže na anglikánskou víru. A nadto ještě pro lidi se založením světským mylady pořádala nejlepší obědy a nejskvělejší plesy a večeře, jaké v tehdejší pařížské sezóně měly velký ohlas.

V oné době se dobromyslná lady patrně vyrovnala s manželovými věřiteli v Anglii, poněvadž se sir Francis opět objevil ve vlasti bez obav, že bude zatčen. V Morning Post a místních novinách příslušného hrabství byla uveřejněna zpráva, že se ubytoval v Mirvartově hotelu, a jednoho krásného dne ustaraná hospodyně v claveringském zámku spatřila, jak vjezdní alejí přijíždí kočár se čtyřspřežím a zastavuje u širokého schodiště, zarostlého mechem, před melancholickým sloupořadím v průčelí zámku.

Tři pánové seděli v tom kočáře – byl to otevřený kočár. Na zadním sedadle náš starý známý, pan Tatham z Chatteris, kdežto na čestném místě seděl hezký tělnatý pán s ohromnými kníry a licousy, zahalený v kožešinových límcích a prýmkovaném plášti, a vedle něho bledý, unylý muž, který se chabě vypotácel z kočáru, teprve když z něho čiperně vyskočili malý notář a ten pán v kožešinách.

Po mohutném schodišti, zarostlém mechem, vystoupili ke dveřím do haly a jakýsi cizokrajný sluha s náušnicemi a v čepici se zlatými prýmky vší silou zatahal za parádní rukojeť zvonce u oprýskaných vyřezávaných dveří. Hlučné řinčení zvonce se rozlehlo po celém tom ohromném ponurém stavení. Na mramorové dlažbě v hale se za chvíli ozvaly kroky, dveře se otevřely a ukázali se v nich hospodyně paní Blenkinsopová, její pobočnice Polly a domovník Smart a všichni se začali pokorně klanět.

Domovník Smart škubl řídkou kšticí hodně vyrudlých vlasů, která mu zdobila osmahlé čelo, kopl dozadu levou nohou, jako by se mu byl do lýtek zakousl pes, a hluboko sklonil hlavu. Stará paní Blenkinsopová udělala pukrlátko. Její pobočnice Polly také udělala pukrlátko a pak se ještě několikrát honem poklonila, načež paní Blenkinsopová nesmírně dojatým a roztřeseným hlasem ze sebe vypravila: „Vítejte nám do Claveringu, sire Francisi. Je to potěšení pro moje staré oči, že tu zas jednou vidím někoho z rodiny.“

Ten uvítací proslov platil velmožnému pánovi v oprýmkovaném kožichu, který měl klobouk tak velkolepě posazený ke straně a tak královsky si nakrucoval kníry. Ale dal se do smíchu a řekl: „Milá paní, to jste si nevsadila na toho pravého koně – já nejsem sir Francis Clavering a nezavítal jsem na sídlo po svých předcích. Přátelé a vazalové – tuhle je váš pán a vládce!“

A ukázal prstem na bledého, unylého pána, který řekl: „Neblbni, Nede.“ – A pak: „Ano, paní Blenkinsopová, já jsem sir Francis Clavering. Moc dobře se na vás pamatuji. Ale vy na mne asi už ne, co? Dobrý den!“ Vzal starou paní za třesoucí se ruku a docela přívětivě jí před užaslým obličejem pokynul hlavou.

Paní Blenkinsopová se začala dušovat, že by sira Francise poznala všude, že je svému otci, siru Francisovi, podobný, jako by mu z oka vypadl, i nebožtíku dědečkovi, siru Johnovi.

„Ó ano – díky – ovšem – moc hezké – a tak dále,“ řekl sir Francis a roztržitě se začal rozhlížet po hale. „Ponuvá bouda, co, Nede? Byl jsem tady všeho všudy jen jednou, když se stavý pohádal s dědečkem – bylo to voku tfiadvacet.“

„Ponurá? – Nádherná! – Úplný hrad Otranto! – Tajuplný hrad Udolfo, u Joviše!“ prohlásilo individuum oslovené jako Ned. „A ten krb! Člověk by si tu mohl upéct slona! Nádherná kamenořezba, ta galerie! Inigo Jones, u Joviše! Vsadil bych se o pět proti dvěma, že to je Inigo Jones.“

„Ta horní část je od Iniga Jonese, ale dolní dal sir Richard, čtvrtý baronet, za Jiřího Prvního zrestaurovat od Vanderputtyho, vynikajícího vlámského architekta,“ odříkala hospodyně.

„Á – opravdu?“ podotkl baronet. „Safra, Nede, ty máš vědomosti!“

„Jakés takés, Franku,“ odpověděl Ned. „Vím na příklad, že tamhleto nad krbem není Snyders – vsadím se tři proti jedné, že to je kopie. Ale dáme ji zrestaurovat, kamaráde. Jenom to trošku přelíznout lakem, a báječně to vyleze, uvidíš. Ten starý v rudém taláru je patrně sir Richard, že?“

„Soudce v našem hrabství a za královny Anny člen parlamentu,“ spustila hospodyně, užaslá nad jeho vědomostmi. „Napravo je Theodosie, manželka druhého baroneta Harbottla, od Lelyho, vyobrazená jako Venuše, bohyně krásy – hned vedle ní je její syn Gregory, třetí baronet, jako Kupid, bůžek lásky, s lukem a šípy. Ten portrét vedle je sir Rupert, kterého Karel První povýšil na rytíře korouhevníka – Oliver Cromwell mu zkonfiskoval majetek.“

„Díky, paní Blankinsopová – to už stačí,“ řekl baronet. „Projdeme si zámek sami. Froschi, dejte mi cigáro. – Je libo doutník, pane Tathame?“

Malý pan Tatham si zkusmo zapálil doutník, který mu nabídl sluha sira Francise, ale příšerně se zakuckal. „Nemusíte chodit s námi, paní Blenkinsopová. A vy – jak se jen jmenuje – Smarte – nakrmte zatím koně a dejte jim pít. Jsme hned hotovi. Pojď, Strongu – já se tu vyznám, byl jsem tady v třiadvacátém, zrovna než umřel dědeček.“ A sir Francis s kapitánem Strongem (to bylo totiž jméno a povolání baronetova přítele) vešli z haly do společenských sálů a zkoprnělé paní Blenkinsopové nezbývalo než zmizet postranními dveřmi do jejího bytu, jediných obyvatelných místností v tom dlouho neobývaném sídle.

Bylo tak ohromné, že žádný nájemce neměl na to, aby tam bydlil. Sir Francis a jeho přítel procházeli místností za místností a obdivovali se jejich obrovským rozměrům a zpustlé nádheře. Vpravo se z haly vcházelo do salónů a obývacích pokojů, z druhé strany byl sál s dubovým táflováním, za ním byla malá jídelna, potom parádní jídelna a knihovna, kde si Pen kdysi prohlížel knihy. Ze tří stran kolem haly byla nahoře kolem dokola galerie, z níž ústily chodby k parádním ložnicím – některé z nich měly úctyhodné rozměry a prozrazovaly ještě stopy nádhery. V druhém patře bylo bludiště podkrovních komůrek, určených služebnictvu velkého panstva, které v zámku bydlilo, hned jak byl vystavěn. A já neznám potěšlivější známku vzrůstající humánnosti za našich časů než ten rozdíl mezi naší bytovou architekturou a tehdejší, z dob našich předků – když vidím, jak mnohem líp je dnes postaráno o služebnictvo a chudinu než v dobách, kdy mylord a mylady spali pod zlatým baldachýnem a jejich služebnictvo nahoře v komůrkách, které nebyly ani tak vzdušné a čisté, jako jsou teď stáje.

Oba pánové chodili po domě nahoru dolů, majitel toho sídla náramně zamlklý – zřejmě neměl velkou radost, že mu patří. Jeho přítel kapitán si všechny prostory prohlížel s tak horlivým zájmem, skoro jako by to patřilo jemu a druhý přišel jen jako lhostejný divák. „Já tu vidím velké možnosti – ohromné možnosti,“ vykřikoval kapitán. „Nech to, safra, na mně, já ti z toho za docela malé peníze udělám chloubu Anglie! Tadyhle z té knihovny můžeme udělat divadelní sál – tam, kde ji rozdělují ty sloupy, zavěsíme oponu! Báječný sál – tady by se tančil kvapík! Vejde se sem celé hrabství. V malé jídelně pověsíme ty goblény z vašeho druhého salónu v Rue de Grenelle a do toho sálu s dubovým táflováním dáme středověké almary a brnění. Brnění se na černém dubu vyjímá ohromně a na Quai Voltaire mají benátské zrcadlo, které se hodí nad ten vysoký krb – vsaď se, že není ani o coul širší! Ten dlouhý salón samozřejmě bude v bílé a karmínové, a obývací pokoj necháme vyčalounovat žlutým atlasem – ten salónek bleděmodrým, navrch s krajkou – co říkáš?“

„Vzpomínám si, jak jsem v tom salónku jednou dostal od starého výprask holí,“ řekl zadumaně sir Francis. „Starý mě odjakživa nemohl vystát.“

„A do dámských pokojů patří kreton – tam do těch na jih z galerie – zařídíme je jako ložnici, obývací pokoj a šatnu. A nad terasou vystrčíme zimní zahradu. Kde ty chceš mít svoje pokoje?“

„Dej mi třeba ty v severním křídle,“ odpověděl baronet a zívl. „Hodně daleko od prokletého piana slečny Amoryové. Nemůžu to poslouchat. Ječí od rána do večera.“

Kapitán se dal do smíchu. Než prošli celým domem, měl už hotové plány, jak to tam všechno zařídit, a po skončené obchůzce se odebrali do pokoje správcova, kde bydlela paní Blenkinsonová. Seděl tam pan Tatham nad plánem celého hospodářství a stará hospodyně zatím připravila nějaké občerstvení na počest svého pána a vládce.

Pak si prohlédli kuchyni a stáje, kde se sir Francis o obojí náramně zajímal, a kapitán Strong byl pro to, aby se také podívali do zahrad, ale baronet řekl: „Dej mi s – – – pokoj se zahradami a takovými věcmi!“ A tak konečně ze zámku odjel zrovna tak bez okolků, jako tam přijel, a téhož večera se lidé v Claveringu dověděli, že zámek navštívil sir Francis Clavering a že se chce usadit v hrabství.

Když tohle vešlo ve známost v Chatteris, vzbudilo to tam všude rozruch – ať to byla vysoká církev, či lidová církev, ať to byli kapitáni na penzi, nebo staré panny a úctyhodné matrony, ať to byli statkáři ze sousedství, chtiví honů, nebo sedláci, živnostníci a lidé z továrny – celé městečko a okolí bylo vzhůru nohama. Ta novina se donesla i do Dubí a dámy i Pena dost vzrušila. „Paní Pybusová říkala, že mají v rodině moc hezkou dívku, Arture,“ podotkla Laura, u níž to vzbudilo vlídný zájem, tak jako obvykle skoro u všech žen. „Slečnu Amoryovou, dceru lady Claveringové z prvního manželství. Jakmile tu bude, samozřejmě se do ní ihned zamiluješ.“

Helena ji okřikla: „Nemluv hlouposti, Lauro!“ Pen se dal do smíchu a řekl: „No, a pro tebe tu zas bude mladý pán Francis.“

„Vždyť jsou mu teprve čtyři roky,“ odpověděla slečna Laura. „Ale já se budu utěšovat s tím hezkým důstojníkem, přítelem sira Francise. V neděli byl v kostele, v lavici Claveringů – má nádherné kníry.“

Počet členů rodiny sira Francise (o všech jsme se už výše zmínili) byl náramně brzo znám v městečku, tak jako i všechno ostatní o příslušnících jeho domácnosti, pokud si je důmyslní horlivci dovedli spočítat. Za letních večerů se v parkových stromořadích a v nejbližším okolí zámku hemžilo lidičkami z městečka, kteří se odvažovali až k velkému sídlu, nakukovali do nádvoří a zahrad a kriticky se vyslovovali o všem, co se tam začínalo podnikat. Nesčíslné nákladní vozy přivážely z Chatteris a z Londýna náklady nábytku – ať jich bylo sebevíc, kapitán Glanders věděl o každém, co je v něm naloženo, a každý vyprovodil až k zámku.

Zatím se on a kapitán Edvard Strong důvěrně seznámili. Mladší kapitán obýval v Claveringu tentýž byt, kde předtím bydlil pokojný Smirke, a dovedl si získat velkou přízeň své bytné, paní Fribsbyové, i celého městečka. Kapitán Strong byl skvělý zjev, jak pokud šlo o jeho osobu, tak i o parádní oblečení. Obličej měl svěže zbarvený, oči modré, vousy černé, hrudník široký jako atlet – lehký sklon k tělnatosti nic neubíral na půvabech jeho švarné postavy – žádný udatný voják snad nemohl nepříteli nastavit mohutnější hruď. Když se procházel po claveringské Hlavní ulici s kloboukem na stranu a hůl mu řinčela po dlažbě, jak ji nedbale vláčel za sebou nebo jí sekal kolem sebe a všelijak jí po vojensku manévroval, a jeho bodrý smích se rozléhal jinak tichými uličkami – byl všude vítaný, jako když vysvitne sluníčko, a všichni obyvatelé z něho měli radost.

První tržní den už se znal s každým hezkým děvčetem na náměstí, zažertoval si s každou ženskou, se sedláky si dovedl popovídat o jejich dobytku a u Claveringova znaku poobědval u stolu se členy Zemědělského svazu – všichni se při jeho žertech a vtipech váleli smíchy. „Je to prima chlapík, to se musí uznat – prima chlapík,“ byl všeobecný názor pánů v holinkách. Když na svých starých herkách vyjížděli ze dvora hostince, desítkám jich srdečně stiskl ruku a nádherně jim mával kloboukem ze vrat, kam si šel vykouřit doutník. Večer štědře častoval lidi ve výčepu, dověděl se od hostinského, kolik platí za nájem, kolik jiter obhospodařuje, kolik sladu dává do toho silného piva – i jestli se mu někdy povede provézt trochu nezdaněné pálenky z Baymouthu nebo z rybářských vesniček na pobřeží.

Zprvu se zkoušel ubytovat v tom vznešeném sídle, ale byla tam taková nuda, že to nevydržel. „Já jsem člověk stvořený pro společnost,“ řekl kapitánu Glandersovi. „Jsem tady proto, abych dal Claveringovi dům do pořádku, poněvadž, mezi námi, Frank nemá ani za mák energie, ani za mák – kde by se v něm taky vzala“ (a při těch slovech vypjal nad stolem hrudník). „Ale nemůžu být bez lidí. Stará paní Blenkinsopová chodí spát v sedm a sebere Polly s sebou. První dvě noci nebyl v tom domě nikdo než já a zámecký duch, a já se přiznám, že mám rád společnost, tak jako skoro každý starý voják.“

Glanders se Stronga zeptal, kde předtím sloužil. Kapitán si nakroutil kníry a řekl se smíchem, že by se ho měl radši zeptat, kde všude nesloužil. „Začal jsem jako kadet u uherských hulánů, a když vypukla ta válka za samostatnost Řecka, pohádal jsem se doma se starým a z té služby jsem vystoupil – jen sedm se nás dostalo se zdravou kůží z bitvy u Missolunghi – ale pak s námi vyhodili do povětří tu loď, na které byl taky Botzaris – bylo mi tehdy sedmnáct. Ukážu vám Kříž za osvobození, jestli ke mně přijdete na sklenici grogu, kapitáne – třeba dnes večer. Mám v šupleti víc takových cetek. Mám polského Bílého orla, udělil mi ho Skrzynecki,“ (vyslovil jméno Skrzynecki podivuhodně správně a s gustem), „na bojišti u Ostrolenky. Sloužil jsem tehdy jako důstojník u čtvrtého pluku a pochodem jsme se dostali skrze pozice Dibičovy – vmašírovali jsme rovnou do Pruska, ani jsme si nevystřelili. Ach, kapitáne, tehdy to pěkně zvorali! Tuhle ránu jsem dostal po boku krále u Oporta – mohl tam tehdy ty Pedrovy spekulanty s akciemi rozdrtit, kdyby se byl Bourmont řídil mou radou – sloužil jsem u královského vojska ve Španělsku až do té doby, než tam padl můj přítel Zumalacarreguy. To jsem už věděl, že je po všem, kapitáne, a tak jsem pověsil flintu na hřebík. Alava mi nabídl velení pluku, ale já jsem už nemohl – ví bůh, že jsem nemohl – no, a teď už víte, kapitáne, kdo to je Ned Strong – za mořem mi říkají chevalier Strong – zrovna tak dobře, jako to ví on sám.“

A takhle poznal Neda Stronga téměř každý v Claveringu. Pověděl to madame Fribsbyové, pověděl to hostinskému u Jiřího, pověděl to Bakerovi z Čtenářské besedy, u večeře to pověděl paní Glandersové a slečnám – a nakonec to pověděl i panu Arturu Pendennisovi, který jednou přišel uzívaný do Claveringu, zastihl chevaliera Stronga ve společnosti kapitána Glanderse a byl tím novým známým nadšen.

Neuplynulo mnoho dní, a kapitán Strong byl v Helenině salóně zrovna tak zdomácnělý jako v bytě nad krámem madame Fribsbyové – náramně rozveselil ten opuštěný dům svou dobrou náladou a nevyčerpatelnou výřečností. Helena a Laura takového člověka jakživy neviděly. Vyprávěl jim zajímavě tisíceré historky o bitvách a nebezpečných dobrodružstvích – o řeckých zajatcích, polských krasavicích a španělských jeptiškách. Dovedl zpívat tucty písniček v půltuctu různých řečí – sedal k pianu a notoval je zvučným mužným hlasem. Obě dámy prohlásily, že je ohromně zábavný – a to také byl, ačkoli až dosud málo poznaly pánskou společnost, když se za celý život stýkaly snad jen se starým Portmanem a s majorem – a ovšem také s Penem, který byl samozřejmě génius, ale doma bývají takoví géniové trochu mrzutí a nudní.

Kapitán Strong své nové známé v Dubí obeznámil nejen se svým životopisem, ale s celou historií rodiny, která se měla nastěhovat do Claveringu. To on zprostředkoval manželství přítele Franka s vdovou po Amorym. Ona bažila po společenském postavení a on potřeboval peníze, takže to bylo manželství výhodné pro obě strany. On je dal dohromady – on z nich udělal dva šťastné lidi. Neexistuje mezi nimi žádná obzvlášť romantická vášeň – vdova už z takových románů dávno vyrostla a sir Francis o takové věci nestojí – stačí mu, když si po večeři může zahrát kulečník. Ale jsou spolu obstojně šťastni. Clavering se vrátí na své zděděné sídlo, jeho žena zaplatí dluhy a jejich syn a dědic bude patřit mezi první osobnosti v hrabství.

„A co slečna Amoryová?“ zeptala se Laura. Byla na slečnu Amoryovou neobyčejně zvědavá.

Strong se dal do smíchu. „Ó, slečna Amoryová je úplná Múza – slečna Amoryová je záhada – slečna Amoryová je femme incomprise.“ – „Co to je?“ zeptala se naivně paní Pendennisová – ale chevalier jí nedal odpověď, a snad ji ani dát nemohl. – „Slečna Amoryová maluje, slečna Amoryová píše básně, slečna Amoryová skládá hudbu, slečna Amoryová jezdí na koni jako Diana Vernonová. Slečna Amoryová je zkrátka vzor.“

„Já nemůžu chytré ženské vystát,“ řekl Pen.

„Děkuji,“ řekla Laura. Byla přesvědčena, že bude slečnou Amoryovou okouzlena, a toužila mít takovou přítelkyni. Proto se na Pena udiveně zadívala, jako by každé slovo, které ten pokrytec promluvil, bylo evangelium.

A tak se už předem připravila cesta k důvěrnému sblížení rodinky z Dubí a jejích zámožných sousedů v zámku, a Pen i Laura se zrovna tak nemohli dočkat jejich příjezdu jako ti největší zvědavci z městečka. Člověk z Londýna, který každodenně vídá nové tváře, až se z toho div neuzívá, bude se možná smát, jak dychtivě venkovští lidé očekávají každého návštěvníka. Přijde mezi ně třeba nějaký cockney a jeho venkovští hostitelé ho pamatují ještě léta, když je už dávno pryč a pravděpodobně na ně úplně zapomněl – obrovské londýnské moře ho už daleko odplavilo. Ale ostrované námořníka pamatují ještě dlouho potom, když odplul, a mohou vám povědět, co říkal a co měl na sobě, jak vypadal a jak se smál. Zkrátka takový nový příchozí je na venkově událost, kterou my nepochopíme – my ani nevíme, a raději nechceme ani vědět, kdo bydlí hned vedle nás.

Když malíři a čalouníci skončili svou práci v zámku a tak jej pod dozorem kapitána Stronga zkrášlili, že mohl na svůj vkus být pyšný, rozhlásil najednou ten pán, že jede do Londýna, kam zatím už dorazila celá rodina, a vrátí se brzy, aby ji uvedl do zrestaurovaného sídla.

Napřed přijely oddíly služebnictva. Přes moře byly dopraveny kočáry a z Baymouthu je přivezli koně, zaslaní už dříve v pečlivém doprovodu podkoních a vozků. Jednoho dne dostavník z Londýna přivezl na střeše dva mohutné zádumčivé muže, kteří i s kufry vysedli u zámecké brány – byli to lokajové z hlavního města, pánové Frederik a James, kteří neměli nic proti pobytu na venkově a přivezli si s sebou parádní i jiné livreje.

Jiného dne dostavník zase složil u brány cizokrajně vyhlížejícího pána se spoustou lokýnek a řetízků. Udělal ve vrátnici veliký rámus (byla tam jen žena vrátného ze západních končin Anglie a nerozuměla ani jeho angličtině, ani gaskoňské francouzštině), protože tam na něho nečekal kočár, aby ho odvezl ještě tu míli k zámku, a on měl lakové botky a byl tolik unavený, že se nemohl plahočit takový kus cesty pěšky. Byl to monsieur Alcide Mirobolant, kdysi vrchní kuchař u Jeho Výsosti vévody de Borodino a u Jeho Eminence kardinála Beccafica, nyní vrchní kuchař u baroneta sira Claveringa. Knihovna, obrazy a piano monsieura Mirobolanta přišly už předtím v doprovodu jeho inteligentního mladého anglického pobočníka. Ale mimo něho měl na pomoc i kuchařku z povolání, rovněž z Londýna, která zase měla několik ženských podřízených.

Nenaobědval se ve správcově pokoji, ale pojedl ve svých vlastních pokojích, kde měl k osobní obsluze služebnou. Byla na něho báječná podívaná, když v županu sestavoval menu. Předtím si vždycky chvíli zahrál na klavír. Jestliže ho někdo vyrušil, dojemně to rušiteli vyčítal. Tvrdil, že každý velký umělec potřebuje samotu, má-li vytvořit dokonalé dílo.

Jenže my tady z přemíry lásky a úcty k monsieuru Mirobolantovi předbíháme události a předčasně ho uvádíme na scénu.

V přijímání londýnského služebnictva měl prsty chevalier Strong a počínal si vskutku jako pán domu. Mezi služebnictvem někteří tvrdili, že je majordom, jenže večeří s panstvem. Ale on věděl, jak si vynutit úctu, a nechal si k své osobní dispozici vyhradit dva pokoje, které určitě nepatřily k nejhorším.

Konečně přecházel sem tam po terase v ten pamětihodný den, kdy za ohromného hlaholu zvonů na claveringském kostele s vlajícím praporem přihrčely zámeckou bránou za zpěněnými koňmi dvě ekvipáže – otevřený kočár a jedna z těch rodinných cestovních arch, jaké mohla vynalézt jen přemrštěná láska Angličanů k potomstvu – a zastavily před schody k hale. Obě křídla ozdobně vyřezávaných dveří se rozlétla. Dva vrchní lokajové, ti mohutní a zádumčiví páni, ale tentokrát v černé livreji a s napudrovanými vlasy, s venkovským služebnictvem za zády, čekali v hale a poklonili se jako vysoké jilmy, když v parku skučí podzimní vítr. Špalírem služebnictva prošli: s naprosto nehybnou tváří sir Francis Clavering, lady Claveringová s lesklýma černýma očima a dobromyslným obličejem, který se velice přívětivě otáčel a kynul na obě strany, mladý pán Francis Clavering, který se držel mamá za sukni (celý ten průvod se musel kvůli němu zastavit, protože se zakoukal na obrovského lokaje, který ho asi udivil), slečna Blandyová, vychovatelka mladého pána Francise, a slečna Amoryová, dcera mylady, zavěšená do kapitána Stronga. Bylo léto, ale v ohromném krbu v hale i v pokojích přichystaných pro panstvo na uvítanou praskal oheň.

Monsieur Mirobolant se na ten průvod díval od jedné lípy ve stromořadí. „Elle est là,“ řekl a položil si ošperkovanou ruku na bohatě vyšívanou sametovou vestu se skleněnými knoflíky. „Je t’ai vue, je te bénis, O ma sylphide, O mon ange!“ A zmizel v křoví a vrátil se zas ke svým pekáčům a rendlíkům.

Příští neděli táž společnost, která prve přijela do zámku, ukázala se na veřejnosti a zaujala místa ve starobylé kostelní lavici, kde se už modlilo tolik baronetových předků, kteří tam nyní klečeli jako mramorové reliéfy. V kostele byl takový nával lidí, zvědavých na nové panstvo, že modlitebna lidové církve k pastorově pohoršení zela prázdnotou. Když parádní rodinný kočár s šedáky, s vozkou ve stříbrné paruce a vzadu s dvěma velebnými lokaji zastavil před starou hřbitovní brankou, byla tam tlačenice, jakou tam dávno nikdo neviděl. Kapitán Strong se už znal kde s kým a všechny v zastoupení rodiny zdravil. Venkované si říkali, že mylady, jen co je pravda, hezká není, ale je neobyčejně krásně ustrojená, což také vskutku byla – měla na sobě ten nejkrásnější šál, ten nejkrásnější kožich, nejnádhernější klobouk ověnčený květinami a spoustu prstenů, broží, kamejí, řetízků, náramků a všelijakých jiných tretek – a vlály na ní stuhy všemožných šíří a duhových barev. Slečna Amoryová proti ní vypadala v holubí šedi krotce jako panenská vestálka – kdežto mladý pán Francis byl v tehdy oblíbeném kroji Roba Roye Macgregora, proslulého psance ze skotské Vysočiny. Baronet nebyl o nic živější než obvykle – byl blaženě netečný, což mu umožňovalo tvářit se při obědě, při pohřbu, v kostele i při svatbě pořád stejně lhostejně a klidně.

V lavici pro claveringské služebnictvo bylo plno a uchvácení věřící s údivem hleděli na pány z Londýna s „moukou ve vlasech“ a na báječného kočího se stříbrnou parukou, kteří tam rovněž usedli, jakmile dali koně do stáje U Claveringova znaku.

Při bohoslužbách mladý pán Francis v lavici spustil takový řev, že baronet musel kývnout na Frederika, největšího ze všech lokajů. Ten vstal, šel si pro mladého pána a vynesl ho ven. Mladý pán Francis ječel a tloukl lokaje do hlavy, až se pudr rozprášil kolem dokola jako oblaka kadidla, a nedal pokoj, dokud ho lokaj neposadil na kozlík kočáru, kde si pak s Johnovým bičem hrál na koníčky.

„Víte, slečno Bellová, nebyl chudáček ještě jakživ v kostele,“ řekl pak baronet slečně Lauře, když byla u nich na návštěvě. „Není divu, že tolik vyváděl. Já v městě také nechodím do kostela, ale na venkově to pokládám za správné – člověk musí dávat dobrý příklad a tak dále.“

Slečna Bellová se smíchem prohlásila, že hošík nedal zrovna moc dobrý příklad.

„Safva, věvu nevím,“ nato baronet. „Snad to nebylo tak zlé. Když Fvank něco chce, dá se vždycky do bveku, a když se dá do bveku, tak to vždycky dostane.“

A tu zmíněný hošík začal řvát, že chce cukroví z mísy na jídelním stole, prudce se přes něj natáhl a převrhl sklenici vína na ubrus i na nejlepší vestu jednoho z hostí – pana Artura Pendennise, který měl hrozný vztek, že vypadá tak směšně s bělostnou batistovou košilí vpředu politou vínem.

„Moc ho rozmazlujeme,“ řekla lady Claveringová panu Pendennisovi a láskyplně se zadívala na toho andílka, který měl po rukou a obličeji rozmazanou sladkou pěnu, jež tvoří náplň cukrářského výrobku zvaného meringue à la crême.

„Tak vidíte, měl jsem pvavdu,“ řekl baronet. „Dal se do bveku a dostal, co chtěl. Jen se cpi, Fvanku!“

„Sir Francis je velice rozumný otec,“ podotkla šeptem slečna Amoryová. „Nemyslíte, slečno Bellová? Ale já vám nebudu říkat slečno Bellová – budu vám říkat Lauro. V kostele jste se mi tolik líbila! Neměla jste dobře ušité šaty, a ten klobouk nevypadá jako letošní, ale máte takové krásné šedé oči a takovou nádhernou pleť.“

„Děkuji,“ řekla s úsměvem slečna Bellová.

„Váš bratranec je hezký, a ví to. Jenže je rozpačitý de sa personne. Ještě nebyl moc ve společnosti. Je nadaný? Netrápí se? – Byla u nás nějaká dáma, taková drobná v zmuchlaných atlasových šatech a sametových střevíčkách – nějaká slečna Pybusová – a říkala, že se pan Pendennis trápí. Já se také trápím – a co vy, Lauro, měla jste už někdy zraněné srdce?“

Laura odpověděla záporně, ale snad se při tom nápadu nebo při té otázce trochu zarděla, takže druhá slečna prohlásila:

„Aha, Lauro, já už chápu! Je to ten fešák bratranec. Musíte mi všecko povědět. Mám vás už teď ráda jako sestru.“

„Jste moc hodná,“ řekla s úsměvem slečna Bellová, „a – ale oblíbila jste si mě hodně brzo, to se musí uznat.“

„Tak je to vždycky, když je to opravdové. Je to spontánní, jako když přeskočí elektrická jiskra. Okamžité. Věděla jsem, že vás budu mít ráda, hned jak jsem vás prvně spatřila. Vy nic takového necítíte?“

„Ještě ne,“ řekla Laura, „ale určitě se vynasnažím.“

„Tak mi říkejte křestním jménem.“

„Ale vždyť je neznám!“

„Jmenuji se Blanka – že to je hezké jméno? Říkejte mi Blanko.“

„Blanko – je to opravdu moc hezké jméno.“

„A co ta přívětivá dáma, s kterou teď mluví mamá – jak je s vámi příbuzná? Kdysi musela být hezká, ale teď už je hodně passée. Není dobře gantée, ale má hezké ruce – tak když se s ní teď mamá baví, pojďte zatím ke mně do mého pokoje. Mám pokoj pro sebe – je docela roztomilý, ačkoli mi jej zařizoval ten ohava kapitán Strong. Vám se líbí? On říká, že se vám líbí, ale já nejsem tak hloupá – vám se líbí ten fešák bratranec. Ano – il a de beaux yeux. Je n’aime pas les blonds, ordinairement. Car je suis blonde, moi – je suis Blanche et blonde,“ a podívala se do zrcadla a udělala na sebe moue, ale mlela pořád dál, takže jí Laura nemohla odpovědět na to, nač se prve ptala.

Blanka byla světlovlasá a vypadala jako rusalka. Měla vlasy se zelenavým odleskem, ale tmavé obočí a dlouhé černé řasy, které jí jako závoj zastíraly krásné hnědé oči. Měla podivuhodně štíhlý pás a tak drobné nožky, že měl člověk dojem, jako by se pod nimi neprohnula ani tráva. Rty měla zbarvené jako růžová poupátka, hlásek vysoký a jasný a zoubky jako perličky. Velmi často je ukazovala, protože byly vskutku velice hezké. Pořád se usmívala a při úsměvu se jí nejen objevily ty báječné zoubky, ale na tvářích i dvě hezké růžové jamky.

Ukázala Lauře své kresby – Lauře se zdály překrásné. Zahrála jí několik vlastních valčíků, rychle a brilantně, a Laura byla ještě víc okouzlena. A pak jí přečtla několik dlouhých básní, francouzských i anglických, které rovněž sama složila a měla pod zámkem i se svým deníkem – se svým milovaným deníkem. Byl vázaný v modrém sametu, měl zlatý zámeček a bylo na něm zlatými písmeny vytištěno „Mes Larmes“.

„Mes Larmes – že to je hezký název?“ mluvila dál ta dívka, které se líbilo všechno, co sama dělala, a dovedla to všechno vskutku dobře. Laura uznala, že to je hezký název. Jakživa předtím nic podobného neviděla – nic tak krásného, tak dokonalého, tak křehkého a hezkého: to stvoření tak líbezně cvrlikalo, tak roztomile cupitalo po tom hezkém pokoji s takovou spoustou hezkých knih, obrazů, květin. Prostá a šlechetná venkovská dívka se mu tolik obdivovala, že zapomněla i na žárlivost. „Opravdu, Blanko, máte tady v pokoji všechno hezké,“ řekla, „a vy jste z toho všeho nejhezčí.“ Druhá se usmála, podívala se do zrcadla, přistoupila k Lauře, vzala ji za obě ruce, políbila jí je, posadila se ke klavíru a zazpívala nějakou písničku.

Důvěrné přátelství dvou slečen vyrostlo tak najednou, za jediný večer, jako ten bob v pohádce o Honzovi, který přes noc vyrazil až k nebi. Statní lokajové ustavičně běhali do Dubí s růžovými psaníčky – byla tam v kuchyni hezká služebná, která pány do toho skromného útulku možná vábila. Slečna Amoryová posílala Lauře noty, slečna Amoryová poslala nový román nebo obrázek z módního žurnálu nebo jen pozdrav, provázený květinami a ovocem – nebo slečna Amoryová prosebně zvala slečnu Bellovou na večeři i s paní Pendennisovou, cítí-li se úplně zdráva, třeba i s panem Arturem, jestli se nebude v jejich hloupé společnosti nudit – slibovala, že pro paní Pendennisovou pošle kočár, a nechtěla ani slyšet o nějakém odmítnutí.

Ani Laura, ani Artur neměli vůbec chuť pozvání odmítnout. A Helena, ač vskutku trochu postonávala, byla ráda, že se ti dva aspoň pobaví – dívala se za nimi láskyplně, když vyšli z domu, a v duchu se modlila, aby nemusela opustit vezdejší svět, dokud ti dva, které miluje ze všeho nejvíc, nebudou spolu spojeni. A když je viděla jít přes most, vzpomněla si na letní večery před pětadvaceti lety, kdy i ona byla v rozkvětu své kratičké první lásky a blaženosti. Ale to už bylo všechno to tam. Z nafialovělého nebe shlížel měsíc a třpytily se tam hvězdy zrovna jako tehdy za těch večerů, na něž se tak dobře pamatovala. On teď leží mrtvý, daleko daleko, a mezi nimi se převalují vlny. Můj bože, jak jí utkvěl v paměti jeho poslední pohled, když se spolu loučili! Ty oči se na ni pořád dívaly přes řadu dlouhých let, smutné a jasné jako tehdy.

A tak Penovi a Lauře byla za letních večerů společnost v claveringském zámku náramně vhod. Blanka tvrdila, že je do Laury raffolée, a Penovi se pravděpodobně zas líbila Blanka. Vrátila se mu bujará nálada, byl rozesmátý a povídavý, až se tomu Laura divila. To už nebyl Pen ve starém loveckém kabátě, který se v obývacím pokoji v Dubí div neuzíval – v salóně lady Claveringové byl najednou zase čilý a živý, usměvavý a dobře ustrojený. Někdy se bavili hudbou. Laura měla lahodný, hluboký altový hlas a zpívala dueta s Blankou, jíž se dostalo nejlepší evropské pěvecké výchovy, a tak byla šťastna, že může přítelkyni dělat učitelku. Někdy se těch koncertů zúčastňoval i Pen, ale častěji se s obdivem díval na slečnu Blanku, jak zpívá. Někdy si zazpívali sborové písně, a tu se jim ohromně hodil úžasně zvučný bas kapitána Stronga, který se jím nemálo pyšnil a pěl z plných plic, div se netřásl strop.

„Hodný chlapík, ten Strong – viďte, slečno Bellová?“ říkal Lauře sir Francis. „S lady Claveringovou hraje écarté – dovede hrát všecko – karty, klavír, kostky, co si vzpomenete. Co myslíte, jak dlouho jsme už pohromadě? Přišel ke mně na týden s kufříčkem a už je safra u nás tři roky. Dobrý chlap, co? Nemám potuchy, kde vezme třeba jen šilink – u Joviše, to věru nevím, slečno Lauro.“

A přece chevalier vždycky platil, když s lady Claveringovou prohrál. Žil sice u přítele tři roky, ale i za to platil – dobrou náladou, přívětivostí a veselostí, dovedl se odvděčit tisícerými drobnými úsluhami. Mohl si takový pán přát lepšího přítele než člověka, který byl vždycky v bujaré náladě, nikdy nebyl v cestě ani moc z cesty a ochotně pro svého dobrodince udělal, co si jen přál, ať mu měl třeba zazpívat písničku, nebo dojít k advokátovi, svést za něho souboj nebo rozporcovat kapouna?

Laura a Pen obvykle chodili do zámku spolu, ale někdy si tam Pen zašel procházkou bez ní a nepověděl jí o tom. Oblíbil si rybaření v Mumlavě, která protéká claveringským parkem nedaleko zahradní zdi, a prapodivnou náhodou si tam zrovna vyšla na procházku slečna Amoryová (byla se podívat na květiny) a hrozně ji překvapilo, že tam pan Pendennis chodí na ryby.

Jestlipak Pen chytil nějakého pěkného pstroužka, když se ta mladá dáma na něho dívala? Nebo byla slečna Blanka ta hezká rybka, která kroužila kolem jeho mouchy, a Pen se ji pokoušel ulovit?

Slečna Blanka měla dobré srdce, a jak se přiznala, sama si už dost „vytrpěla“ za svého mladého života a při svých nečetných zkušenostech – proto měla soucit i s jinými citlivými lidmi, jako byl Pen, který se také trápil. Její láska k Lauře a drahé paní Pendennisové se zdvojnásobila – když nebyly u nich v zámku, neměla stání, dokud se sama nevypravila do Dubí. Hrála s Laurou na klavír, učila se s Laurou francouzsky a německy a Pen se francouzsky a německy učil s nimi. Překládal slečnám do angličtiny sentimentální básně Schillerovy a Goethovy a Blanka odemkla „Mes Larmes“ a přečetla mu některé tesklivé výplody své něžné múzy.

Z těch básní bylo vidět, že ta mladá bytost opravdu úžasně vytrpěla. Důvěrně se sblížila s myšlenkou na sebevraždu. Ustavičně toužila po smrti. Zvadlá růže ji nadchla k takovému žalu, že bolem nad ní málem zmírala. Byl to div, jak taková mladá bytost mohla už tolik vytrpět – jak se to mohlo stát, že se spustila na takový oceán zoufalství a vášně (jako kluk, který si umíní, že musí na moře) a že v něm neutonula. Měla asi ohromné nadání k pláči, když mohla prolít takové proudy těch „Mes Larmes“!

Pravda, slzy slečny Blanky nebyly moc horké, ale Penovi, když si její verše přečetl, zdály se na dívku docela dobré – a tak jí také napsal několik básní. Ty jeho byly náramně prudké a vášnivé, velice vroucí, sladké a silné! A nejenže básně psal – ó ten padouch! – ó ten podvodník! – také pozměňoval a přizpůsoboval i ty dřívější, které kdysi skládal pro jistou slečnu Emily Fotheringayovou – změnil v nich křestní jméno, aby se hodily pro slečnu Blanku Amoryovou.

KAPITOLA XXIII
Neviňátko

„Safra, Strongu,“ řekl jednou baronet, když spolu tihle dva po večeři rozmlouvali nad kulečníkovým stolem a kouřili doutníky, které tolik napomáhají při důvěrných rozhovorech, „safra, Strongu, je to k ďasu škoda, že tvá žena už není pod drnem!“

„Věru je. Tohle je karambol, u Joviše! Ale ta ženská bude žít věčně, kdepak, ta hned tak neumře – uvidíš, že ne. A proč tolik lituješ, Franku, že nenatáhla bačkory?“ zeptal se kapitán Strong.

„Protože by ses mohl oženit se slečinkou. Je docela hezká a bude mít deset tisíc, a pro takového chuďasa jako ty jsou to pěkné peníze,“ řekl baronet svým fňukavým hlasem. „Safra, Strongu, ta holka je mi den ze dne protivnější. Nemůžu ji vystát, Strongu – na mou duši ne.“

„Já bych si ji nevzal, i kdyby měla dvakrát tolik,“ prohlásil se smíchem kapitán Strong. „Jakživ jsem neviděl takovou potvůrku.“

„Nejradši bych jí namíchal jed!“ vyjádřil se baronet. „To mi věř, u Joviše!“

„Copak zas provedla?“ zeptal se ho přítel.

„Nic zvláštního,“ odpověděl sir Francis. „Však ty její kousky znáš. Ta holka dovede člověka otrávit, k ďasu, až se tomu člověk musí divit. Včera při večeři vyhodila vychovatelku od stolu a ta se dala do breku. Když jsem šel potom kolem Frankova pokoje, slyšel jsem ho, chudáčka, jak tam potmě řve, a dověděl jsem se, že ho sestra k smrti vyděsila – vyprávěla mu všelijaké povídačky o zdejším strašidle. U oběda zas dala co proto mojí paničce – ta je sice hloupá, ale je to dobrá duše – ať visím, jestli není.“

„A co jí slečinka udělala?“ zeptal se Strong.

„No, ať visím, jestli nezačala mluvit o nebožtíkovi Amorym, mém předchůdci,“ řekl baronet a ušklíbl se. „Vytáhla odněkud z alba nějakou podobiznu a řekla, že to je určitě jeho podoba. Mermomocí chtěla vědět, kde má tatíčka pochovaného. K ďasu s jejím otcem! Jak o něm slečinka Amoryová začne, lady Claveringová se vždycky rozpláče – a ta potvůrka o něm mluví schválně, aby matku dopálila. Když dnes zase o něm začala, hrozně mě to rozvzteklilo – řekl jsem, že já jsem její otec, a – a tak dále – a tos měl vidět, jak se do mě pustila?“

„A co ti řekla, Franku?“ vyptával se pořád se smíchem pan Strong přítele a mecenáše.

„K ďasu – že nejsem její otec, že ji jakživ nemůžu pochopit, že její otec byl jistě geniální, ohromně ušlechtilý a tak dále – ale já že jsem si její matku vzal pro peníze.“

„No, a není to pravda?“ zeptal se Strong.

„Myslíš, že je příjemnější takovéhle věci poslouchat, když je to pravda?“ obořil se na něho sir Francis Clavering. „Nejsem žádný literát a tak dále, ale nejsem takový hlupák, jak si ona myslí. Nevím, jak to dělá, ale vždycky se jí podaří dostat mě do úzkých, copak to nechápeš? Všechny v domě si otočí kolem malíčku jakoby nic těmi proklatě sentimentálními řečmi. Nejradši bych ji viděl pod drnem, Nede.“

„Před chvílí jsi tam chtěl mít mou ženu,“ řekl Strong, pořád zcela dobromyslně, načež baronet prohlásil upřímně, jak měl ve zvyku: „No, když mě lidi otravují, nejradši bych je viděl pod drnem, a naší slečince bych to přál z celého srdce?“

Z právě vylíčeného upřímného rozhovoru je tedy jasné, že naše dokonalá mladá dáma měla v povaze určité zvláštnosti nebo vady, pro které nebyla moc oblíbená. Měla dost velké nadání, ušlechtilé city a značné literární vlohy, ale jako mnohý jiný génius žila v rodině, kde pro ni neměl nikdo pochopení. Ani její matka, ani její nevlastní otec neměli literární sklony. Život dandyho a Dostihový kalendář byly baronetova veškerá četba a lady Claveringová pořád ještě psala jako třináctiletá školačka, naprosto bez ohledu na gramatiku a pravopis. Slečna Amoryová pociťovala velmi bolestně, že ji nikdo nedovede ocenit a že žije mezi lidmi, kteří se intelektem a konverzačními schopnostmi nemohou k ní vůbec rovnat, a neopomenula žádnou příležitost, aby svému rodinnému kroužku dala na vědomí, jak jsou méněcenní. Nejenže se pokládala za mučednici, ale dala si záležet, aby se všichni dověděli, jaká zakouší muka. Jestliže tolik trpěla, jak říkala a jak byla přesvědčena, může se někdo divit, že se ta mladá bytost, tak jemná a citlivá, často rozplakala a rozbrečela? Nemůže-li básnířka lkát nad svým osudem, k čemu je pak její lyra? Blanka na té své vyluzovala jen nejtruchlivější melodie a pěla elegie na své ztracené naděje, žalozpěvy na své sotva rozpuklé city, spálené mrazem, jak se slušelo na takovou melancholickou Múzu s tak žalostným životním údělem.

Její skutečné utrpení nebylo až dosud nijak obzvlášť velké, jak jsme už řekli, ale jako skoro všichni z nás zakoušela duševní muka – její duše byla smutná a obyčejně nespokojená, je tedy div, že často plakala? A tak „Mes Larmes“ jí kanuly z očí den co den, a kdy si vzpomněla – mohla dodat neomezenou zásobu slz a její schopnost prolévat je vzrůstala ustavičným cvikem. Cit je jako každé jiné utrpení, o němž se zmiňuje Horatius – zrovna tak se stupňuje tím, že si v něm libujeme (odpusťte, dámy, ale téhle chorobě se říká vodnatelnost), a čím víc člověk pláče, tím víc vzrůstá jeho schopnost a chuť plakat.

Slečinka se nechala strhovat citem už ve velice raném věku. Od té chvíle, co byla schopna citu, byl jejím oblíbeným básníkem Lamartine a později se dále vzdělávala pilným studiem románů velkých současných francouzských spisovatelů. Nebyl snad jediný román od Balzaca a George Sandové, který by ta neúnavná dívenka nebyla zhltala, ještě než jí bylo šestnáct. S příbuznými doma sice moc nesympatizovala, ale měla přátele v říši duchů, jak říkala, při čemž měla na mysli něžnou Indianu, vášnivou a poetickou Lelii, rozmilého Trenmora, toho velkodušného odsouzence, toho anděla z galejí – ohnivého Stenia – a ostatní nesčíslné hrdiny z francouzských románů. Už jako školačka byla zamilována do prince Rodolfa a do prince Djalmy, a ještě než přestala nosit zástěrky, už s Indianou vyřešila problém rozvodu a ženských práv. Vznětlivá slečinka si s těmi smyšlenými hrdiny hrála na lásku, tak jako si před nedávnem hrála s panenkou na maminku. Tyhle milé poetické dušičky! Je to tak zajímavé pozorovat je při takových hrách! Dnes je v oblibě modrooká loutka, a černooká je zastrčená někde vzadu ve skříni. Zítra zas možná upadne v nemilost ta modrooká – najednou je to zas nějaká šeredná chudinka s uraženým nosem nebo se skalpovanou hlavou či s vydloubanýma očima, kterou si slečna zamiluje, chová ji v náručí a všude ji vláčí s sebou.

Jelikož se tvrdí, že romanopisci vědí všechno, že jsou jim dokonce známa i tajemství ženských srdcí, o nichž jejich majitelky nemají možná ani tušení, můžeme zde prohlásit, že mademoiselle Betsi, jak tehdy říkali slečně Amoryové, byla v jedenácti letech zamilovaná v Paříži do mladého savojského flašinetáře, o němž si umíněně představovala, že je to nějaký princ, kterého unesli rodičům – a ve dvanácti to byl starý šeredný učitel kreslení (ach, copak vysoký věk a tělesné vady člověka vůbec mohou zabezpečit, aby se do něho ženská nezamilovala?), který rozbouřil její mladé srdéčko. Ve třinácti se vzdělávala v penzionátě madame de Caramel na Champs Élysées, který, jak každý ví, je hned vedle internátní školy monsieura Rogrona (rytíře Čestné legie) pro mladé pány – a séduisante Miss Betsi navázala písemný styk se dvěma mladými pány z collège de Charlemagne, jak se nazýval penzionát monsieura Rogrona.

V předešlém odstavci jsme naší mladé známé říkali jiným křestním jménem, než jakým nám prve byla představena. Slečna Amoryová, které se doma říkalo prostě slečinka, dostala totiž původně při křtu jméno Betsy, ale sama si usmyslila, že si bude říkat Blanka, a tak se tím jménem přiozdobila. Hlavní zbraň, kterou ji otčím baronet mohl zastrašit, byla hrozba, že jí bude před lidmi říkat jejím pravým jménem Betsy, a tak se mu aspoň někdy podařilo udržet vzpurnou slečinku na uzdě.

Blanka už odedávna měla spoustu drahých, milovaných, nejlepších přítelkyň, takže měla doma celé malé muzeum ustřižených kadeří, jež si na své sentimentální životní dráze nastřádala ve skřínce na šperky. Některé z těch drahých přítelkyň už byly vdané – některé odešly někam na jinou školu – jednu z milovaných spolužaček ztratila už v penzionátě a pak ji zas nalezla – ó hrůza! – její předrahá Leocadie vedla účetní knihy v otcově kupeckém krámě v rue du Bac! Zkrátka a dobře, Blanka už zakusila kolik zklamání, kolikeré odcizení a disillusionment, jak to ve své roztomilé francouzské hantýrce nazývala, a na tak mladé děvče už hodně zažila a vytrpěla. Ale údělem citlivých bytostí je utrpení, a důvěřivých a milujících bytostí zase zklamání – a ona byla přesvědčena, že tahle muka jejího raného mládí jsou jen pokuta, kterou musí splácet génius.

A přitom se jí dařilo co nejvíc trápit hodnou matku, kdykoli se jen naskytla příležitost, a ctihodného nevlastního otce dohnat až tak daleko, že si přál ji mít pod drnem. Kromě kapitána Stronga, na jehož nezdolnou dobrou náladu její uštěpačnost vůbec neúčinkovala, ovládla slečinka svým ostrým jazýčkem celou domácnost. Když lady Claveringová mluvila třeba o aristogracii místo aristokracii a řekla kafe místo káva, což se té nešťastné dámě někdy stávalo, slečinka ji klidně opravila, čímž matku tolik vystrašila a znervóznila, že se pak ta dobrá duše v její přítomnosti dopouštěla ještě častějších chyb.

Když příjezd panstva do zámku Claveringu vzbudil u obyvatelů sousedního městečka tak ohromný zájem, nelze ovšem předpokládat, že madame Fribsbyová jediná ze všech v Claveringu nedala se vůbec vyrušit z klidu a nezachvátila ji zvědavost. Jakmile se zámecké panstvo prvně ukázalo v kostele, madame si povšimla do všech podrobností, jak byly dámy ustrojeny, od jejich kloboučků až k botičkám, a vzala také na vědomí oblečení jejich služebných v lavici, která jim byla přikázána. Obáváme se, že kázání doktora Portmana, ač patřilo k jeho nejstarším a nejhodnotnějším slohovým kompozicím, nemělo tehdy na madame Fribsbyovou valný účinek. O několik dní později se jí podařilo navázat styk s osobní komornou lady Claveringové, a to v pokoji zámecké hospodyně. Vzápětí se její navštívenky (na nichž stálo francouzsky a anglicky, že je v obchodním spojení s madame Victorine v Paříži, která jí dodává poslední módní novinky, a že pro své zákaznice z kruhů šlechty i honorace v hrabství zhotovuje dvorní úbory a plesové toalety) dostaly do rukou jak lady Claveringové, tak i slečně Amoryové, které je přijaly velice vlídně, jak se k své spokojenosti dověděla.

Paní Bonnerová, komorná lady Claveringové, se brzy stala častou návštěvnicí salónu madame Fribsbyové a mnohokrát se nechala od paní krejčové pohostit. Šálek zeleného čaje s všelijakými klepy a jinými lahodnými zákusky, i rozmanité čtivo v podobě románů tam paní Bonnerová vždycky mohla dostat, měla-li večer volno a vypravila se do městečka. Mohla si na takové zábavy vyšetřit mnohem více času než její mladší kolegyně, komorná slečny Amoryové, která si jen moc málokdy mohla udělat volno a nadřela se u té nemilosrdné Múzy jako nějaká dělnice v továrně.

Byl ještě jeden člen zámecké domácnosti v Claveringu, který býval pravidelným hostem naší známé krejčové. Byl to vrchní kuchař monsieur Mirobolant, s nímž se madame Fribsbyová brzy důvěrně spřátelila.

Obyvatelé venkovského městečka Claveringu nebyli zvyklí se stýkat s osobami francouzské národnosti, a proto na ně způsoby a zjev monsieura Alcida neudělaly tak příznivý dojem, jak by si byl ten pán přál. Za letních odpolední, kdy jeho služeb nebylo v zámku zapotřebí, procházel se mezi těmi lidmi, netuše nic zlého, ve svém obvyklém oblíbeném úboru, totiž v bledězeleném šosatém kabátě čili paletu, v karmínové sametové vestě s modrými skleněnými knoflíky, v pantalon écossais s hodně velikým a nápadným kostkovaným vzorkem, v oranžovém atlasovém nákrčníku a v perkách s úzkými lakovanými špičkami – to všechno i se zlatě vyšívanou čapkou, bohatě zlacenou hůlkou a rozmanitými jinými ozdobami podobného rázu patřilo k jeho obvyklé sváteční výstroji, o níž se zálibně domníval, že není nikterak nápadná (ledaže by upoutala pozornost jeho krásná postava a tvář) – byl přesvědčen, že takto nastrojený reprezentuje pravý pařížský bon ton.

Šel si tedy po ulici, usmíval se a dělal oči na každou ženu, kterou potkal – vrhal na ně pohledy podle jeho názoru úplně neodolatelné, nakukoval skrze mříže do oken místností, kde se ženy za tichých letních večerů zdržovaly. Ale když se pan Alcide zadíval přes vavřínové křoví na Betsy, služebnou paní Pybusové, ta se ho úplně lekla a vykřikla: „Pámbu s náma!“ Slečny Bakerovy s mamá na něho úžasem vyvalily oči, a za chvíli se už kolem zajímavého cizince seběhl hlouček otrhaných uličníků a malých nezbedů, kteří nechali svých koláčků uplácaných z hlíny a pustili se za ním.

Hezkou chvíli se domníval, že se ty děti za ním táhnou z obdivu, a těšilo ho, že tak snadno může někomu udělat neškodnou radost. Ale k dětem a výrobcům koláčků z hlíny brzy přibyla i dorostlejší mládež a k hloučku se připojila spousta mladíků a děvčat z továrny, kteří právě šli z práce – ti se začali smát, ječeli, povykovali a hanlivě za Francouzem pokřikovali. Někteří volali: „Hele ho, Fráncinu!“, jiní zas: „To je ten, co jí žáby!“ a někdo ho žádal, aby mu ustřihl kousek těch dlouhých a nakulmovaných vlasů, až se nakonec nebohému umělci začalo zdát, že je spíš předmětem posměchu než obdivu toho hrubého povykujícího davu.

V tom kritickém okamžiku madame Fribsbyová spatřila nebohého pána se zástupem výrostků v patách a slyšela, jakými opovržlivými výkřiky ho stíhají. Vyběhla z pokoje a přes ulici se přihnala k pronásledovanému cizinci. Vztáhla k němu ruku, oslovila ho v jeho mateřštině a pozvala ho do svého příbytku. A sotva ho vtáhla do domu, postavila se udatně ve dveřích a řekla těm posměvačným holkám a výrostkům z továrny, že by se měli stydět takhle urážet nebohého muže, který nezná jejich řeč a je sám, bez ochrany. Z hloučku se ještě ozvalo několik posměšných výkřiků a tu a tam někdo zahulákal, ale prudký proslov madame Fribsbyové měl na ně žádoucí účinek, takže před ní ustoupili, neboť ta dáma požívala v městečku úctu a jako cizinka a hodná žena si tam získala mnoho přátel.

Mirobolant byl chudák rád, že zase slyší svou mateřštinu, byť i tak špatnou. Francouzi nám odpouštějí chyby v jejich jazyce mnohem shovívavěji než my jim špatnou angličtinu – vydrží poslouchat naši lámanou francouzštinu hezky dlouho a nehnou ani brvou. Zachráněný umělec prohlásil, že madame Fribsbyová je jeho anděl strážný a že se mezi les Anglaises dosud nesetkal s nikým tak přívětivým a zdvořilým. Choval se k ní dvorně a dělal jí poklony, jako by mluvil s nejkrásnější a nejvznešenější dámou, poněvadž Alcide Mirobolant svým způsobem vzdával hold všem ženám na světě a říkal, že v říši krásy mu ani nenapadne uznávat nějaké rozdíly ve společenském postavení.

Šlehanou smetanu s ananasovou příchutí – humrovou majonézu (monsieur Mirobolant si liboval, že je hodna dámy, které ji posílá jako svůj hold) – a bedničku provensálských ovocných konzerv přinesl nazítří v koši jeden z pobočníků vrchního kuchaře darem madame Fribsbyové, spolu s galantním dopisem od Alcida. Psal, že její dobrotivost se mu stala oázou v poušti jeho života – její laskavost mu navždy utkví v paměti jako protiklad té grossièreté venkovanů, kteří si nezaslouží, aby měli mezi sebou takový klenot. A tak mezi krejčovou a vrchním kuchařem povstalo nejdůvěrnější přátelství, ale nevím, zda madame těšily, či dopalovaly ty projevy přízně, jimiž ji mladý Alcide zahrnoval. Ustavičně ji totiž nazýval „La respectable Fribsbi“, „La vertueuse Fribsbi“ a tvrdil, že v ní vidí svou matku a byl by rád, kdyby ho ona považovala za syna. Ach, není tomu ještě tak dávno, říkala si madame, kdy ta slova slýchala v milované francouzštině, a tehdy vyjadřovala docela jinou náklonnost. A s povzdechem se zadívala na podobiznu svého karabiníka. Je věru kupodivu, jak někteří lidé mají pořád mladé srdce, i když potřebují už umělou ofinu nebo trochu barviva na vlasy – a madame Fribsbyová měla dosud pocit (jak říkala mladému Alcidovi), že je pořád romantická osmnáctiletá dívka.

Když se jejich rozmluvy začínaly brát tímhle směrem – a na počátku jejich přátelství madame Fribsbyová projevovala silný sklon takto je usměrňovat – Alcide vždycky zdvořile odbočil k nějakému jinému námětu, jelikož si zamanul, že v hodné švadleně bude vidět svou matku. Nechtěl jí přiznat žádnou jinou úlohu, a tak milá paní byla nucena se smířit s tímto jejich vztahem, obzvláště když poznala, jak opravdově je kuchařovo srdce zadáno jinde.

Netrvalo dlouho a zpravil ji o tom, ke komu vzplanul milostnou vášní.

„Vyznal jsem jí lásku,“ řekl Alcide s rukou na srdci, „způsobem, jak si lichotím, nejen náramně originálním, ale i doufám pro ni příjemným. Řekněte, vážená madame Fribsbi, jakých úkladů není láska schopna! Kupid je bůžek vynalézavý! – A tak jsem na služebnictvu vyzvěděl, jaká jídla mademoiselle má nejraději, a podle toho jsem volil své útočné zbraně. Jednou naše panstvo večeřelo mimo dům (a musím bohužel říci, že zřejmě nebylo moc vybíravé, poněvadž si libovalo v nějakém grossier restaurantu na bulvárech nebo v Palais Royal) a naše rozkošná miss si pozvala několik kamarádek z penzionátu. Hned jsem si umínil, že jí pošlu nahoru takovou večeři, aby lahodila jejich mlsným jazýčkům. Drahá miss se jmenuje Blanche. Svatební závoj je bílý a panenská nevěsta má hlavu ověnčenou bílými růžemi. A tak jsem si řekl, že jí připravím večeři v slohu čistém jako sníh. V hodinu, kdy se jí obvykle podávala, místo obyčejného gigot à l’eau jsem jí dal naservírovat trochu potage à la Reine – na menu jsem napsal à la Reine Blanche – tak bílou jako její pleť – z báječné smetany, se strouhanými mandlemi. A pak jsem jí obětoval na oltář filet de merlan à l’Agnès a ještě jedno znamenité jídlo, které jsem pojmenoval Eperlan à la Sainte Thérèse – naší rozkošné miss prý ohromně chutnalo. Pak přišla dvě malá entrées: telecí brzlík a kuřátko. Dovolil jsem si to menu barevně porušit jen jehněčím, pěkně do zlata upečeným, na paloučku ze špenátu, obloženém smaženými ovečkami vykrájenými z brambor, a mísu jsem vyzdobil chudobkami a jinými lučními kvítky. Jako další chod byly puding à la Reine Elisabeth – ta byla také panna, jak madame jistě ví – a miska opalizujících čejčích vajíček (tu jsem pojmenoval Nid de Tourtereaux à la Roucoule), mezi těmi byli uprostřed dva ti ptáčkové vymodelovaní z másla, jak se líbají zobáčky – košíček s malými meruňkovými gâteaux – jak vím, všechny mladé dámy je zbožňují – a ovocný rosol s maraschinem – delikátní, svůdný, opojný jako pohled krásných očí. Ten jsem nazval Ambroisie de Calypso à la Souveraine de mon Coeur. Nakonec se podávala plombières a třešně – a víte, madame Fribsbi, jakou jsem jí dal formu? Dvou srdcí protknutých šípem, zastřel jsem je svatebním závojem, vystříhaným z papíru, a na něm ležel věneček z panenských pomerančových květů. Nakukoval jsem dveřmi, jaký bude mít tohle účinek. Vyvolalo to prostě výkřiky obdivu. Všechny tři dámy si nalily do sklenic jiskřivé víno Ay a provolaly mi slávu! Slyšel jsem je – slyšel jsem miss, že o mně mluví – slyšel jsem, jak řekla: ‚Vyřiďte monsieuru Mirobolantovi, že mu děkujeme – že se mu obdivujeme – že jsme si ho zamilovaly!‘ Při těch jejích slovech pode mnou nohy div neklesly.

Co říkáte, mohu nyní snad doufat, že jsem si vydobyl místečko v srdci naší miss? Jsem skromný, ale když se podívám do zrcadla, mám dojem, že nejsem zrovna ošklivý. A přesvědčila mě o tom už jiná vítězství.“

„Vy nebezpečný muži!“ řekla krejčová.

„Ty plavé dcery Albionu nemají přece v nudných obyvatelích tohohle zamženého ostrova nic, co by se mohlo rovnat ohnivým a temperamentním synům Jihu. Přinášíme jim sluneční svit a žár – my Francouzi jsme zvyklí vítězit. Nebýt téhle mé srdeční záležitosti a mého pevného úmyslu, že má žena musí být Anglaise, myslíte, že bych se byl usadil tady na tom ostrově (který mi není docela nevděčný, protože jsem tady nalezl drahou matinku ve vážené madame Fribsbi) a že bych zůstal u téhle rodiny? Že bych se já, geniální umělec, zahazoval s takovými rustikálními hňupy? Tihle masožraví ostrované nemohou vůbec mít pochopení pro poezii mého umění. Muži jsou tu šeredové, ale ženy – ach, ženy! Uznávám, drahá madame, že jsou svůdné. Zapřísáhl jsem se, že se tady s jednou ožením, a protože podle zdejších zvyků si ji nemůžu koupit za peníze, rozhodl jsem se pro ten druhý obyčej – uprchnu s ní do Gretna Grin. S naší plavou miss. Půjde se mnou, je okouzlená. Řekly mi to její oči. Ta bílá holubička čeká jen na znamení, aby ulétla.“

„Mluvíte s ní někdy?“ zeptala se užaslá Fribsbyová nevědouc, zda ta mladá dáma nebo její ctitel nejsou stiženi nějakým romantickým sebeklamem.

„Mluvím s ní prostřednictvím svého umění. Libuje si v jídlech, která zvlášť pro ni připravuji. Podávám jí tak různé lichotivé náznaky, a ona je přece ohromně duchaplná a ví, co znamenají. Ale potřeboval bych nějakou inteligentní prostřednici.“

„Co její komorná Pincottová?“ navrhla madame Fribsbyová, která dík vrozeným schopnostem nebo svému vzdělání se v srdečních záležitostech zřejmě dost vyznala. Ale při té zmínce se umělcovo čelo zachmuřilo.

„Madame, jsou věci, o kterých by měl dvorný muž pomlčet,“ řekl. „Ale své nejlepší přítelkyni – své adoptované matce – snad smí prozradit tajemství – to snad není neslušnost. Musím vám bohužel říci, že miss Pincottová na mne z určitého důvodu nevraží – je to dost obvyklý důvod u osob vašeho pohlaví – žárlivost.“

„Vy proradný zloduchu!“ řekla madame.

„Ach ne, nejsem proradný,“ odpověděl Alcide hlubokým basem a tragickým tónem, docela ve stylu Porte St. Martin a svých oblíbených melodrames. „Ale jsem ženám osudný – ano, osudný, madame Fribsbi. Je mým osudem probouzet beznadějnou lásku. Nemohu za to, že mě ženy milují. Je to má vina, že ta dívka očividně hubne a chřadne, že ji stravuje žár, který nemohu opětovat? Ale není u nás v domě jediná, která je kvůli mně nešťastná. Vychovatelka mladého mylorda mě častokrát potkala na procházce a podívala se na mne vždycky tak, že se to dá vysvětlit jen jediným způsobem. Naše mylady je sice dáma zralého věku, ale má orientální krev a jednou či dvakrát se mnou mluvila tak roztomile, že to nepřipouští omyl. Proto se ženám u nás v domě vyhýbám, vyhledávám samotu a podřizuji se svému osudu. Já se mohu oženit jen s jednou, a umínil jsem si, že to bude dáma z vašeho národa. A jestli má naše miss dost peněz, hodila by se mi ze všech nejlíp. Napřed bych si rád zjistil, kolik jich má, než ji unesu do Gretna Grin.“

Byl-li Alcide tak neodolatelný dobyvatel jako jeho jmenovec, nebo prostě blázen, to nechť čtenář rozsoudí sám. Ale měl-li potěšení znát hodně Francouzů, setkal se možná mezi nimi s muži, kteří si zrovna tak představovali, že jsou neodolatelní, a může-li jim člověk věřit, napáchali zrovna takovou spoušť v srdcích našich Anglaises.

KAPITOLA XXIV
vypráví o lásce i žárlivosti

Čtenáři už vyslechli upřímný výrok sira Francise Claveringa o dámě, která ho obdařila bohatstvím a dala mu možnost vrátit se do vlasti a na jeho sídlo, a musíme baronetovi přiznat, že nebyl dalek pravdy – lady Claveringová vskutku nepatřila k nejchytřejším a nejvzdělanějším ženám. Pár let se vzdělávala v Evropě, v londýnském předměstí, které až do smrti nenazvala nikdy jinak než Ackney, ale když jí bylo patnáct, povolal si ji otec k sobě do Kalkaty. A cestou tam na Ramchunderu, lodi Východoindické společnosti, velitel kapitán Bragg, na níž se dva roky předtím plavila do Evropy, udělala si známost se svým prvním manželem, panem Amorym, který na té lodi sloužil jako třetí důstojník.

Nehodláme se podrobněji zabývat událostmi z mládí lady Claveringové, která ještě jako slečna Snellová byla na cestě do Indie svěřena do opatrování kapitánu lodi Braggovi, obchodnímu společníkovi jejího otce, jemuž zčásti patřila loď Ramchunder, mimo mnoho jiných lodí. Kapitán však pokládal za nutné toho vzpurného darebáka, třetího důstojníka, spoutat želízky, dokud nepřistáli v Kapském Městě, kde ho kapitán zanechal, a po bouřlivé a nebezpečné plavbě, na níž Ramchunder, náklad i pasažéři utrpěli značné škody, odevzdal svou svěřenku v Kalkatě jejímu otci.

Za několik měsíců se v Kalkatě objevil i Amory, který se tam dostal z Kapska jako prostý námořník na jedné lodi – přes odpor toho starého spekulanta se s jeho bohatou dědičkou oženil – zakoupil si indigové plantáže a udělal bankrot – pracoval pak jako obchodní zástupce jedné firmy a zase pohořel – začal vydávat list Sunderbund Pilot a zase zkrachoval – po celou dobu těchto svých obchodních transakcí a pohrom se neustále hádal s tchánem i se svou ženou, až nakonec zkrachoval tak dokonale, že byl nucen Kalkatu opustit a odjet do Nového Jižního Walesu. Pravděpodobně během těch neblahých událostí se pan Amory seznámil se sirem Jasperem Rogersem, váženým předsedou Nejvyššího soudu v Kalkatě, o němž jsme se už dříve zmínili. Musíme s pravdou ven, a tak řekneme hned, že pan Amory zneužil tchánova podpisu (ačkoli ten psát dovedl, a nepotřeboval tedy písaře), a proto ho nakonec štěstěna opustila, takže se nadobro musel vzdát úmyslu dále se s ní rvát.

Poněvadž evropská veřejnost dost pilně nesledovala soudní zprávy z Kalkaty, nebyla s těmito skutečnostmi tak dobře obeznámena jako lidé v Bengálsku. Jak paní Amoryové, tak jejímu otci se zdálo, že jí pobyt v Indii zrovna moc nesvědčí, a tak se usnesli, že se mladá paní vrátí do Evropy, kam přijela se svou dceruškou Betsy neboli Blankou, tehdy čtyřletou. Provázela je Betsina chůva, kterou jsme v předešlé kapitole čtenáři představili jako paní Bonnerovou, komornou lady Claveringové, a kapitán Bragg pro ně najal dům v sousedství své rezidence v Pocklington Street.

Bylo tehdy hodně studené léto a po příjezdu paní Amoryové den co den pršelo. Bragg se k ní choval náramně povýšeně a nevlídně – snad se za tu dámu z Indie styděl a chtěl se jí honem zbavit. Domnívala se, že se po celém Londýně mluví o pohromě jejího manžela, že i král s královnou a členové správní rady vědí o jejím nešťastném osudu. Od otce měla pěknou apanáž, nebyla nikterak nucena žít v Anglii, a tak se rozhodla odjet do ciziny. A odjela, ráda, že unikne přísnému dozoru toho ohavného despoty kapitána Bragga. V městech na kontinentě, kde se na čas usadila, lidé proti ní nic neměli, ani v různých penzionech, kde platila královsky. To se ví, místo Hackney říkala dál Ackney, ale jinak mluvila anglicky s kapánek cizokrajnou výslovností, velmi zajímavou a nikoli nepříjemnou, úžasně se dovedla oblékat, nápadně se vyznačovala znamenitou chutí k jídlu a k pití a v každém penzionu, kde se ubytovala, připravovala vlastnoručně curry a pilaf. Její zvláštní mluva a způsoby ještě vystupňovaly její přitažlivost, takže paní Amoryová byla ve společnosti zaslouženě oblíbená. Byla to nesmírně dobrosrdečná, veselá a šlechetná žena. Byla pro každou zábavu, ať ji uspořádal kdokoli. Na pikniky přispívala třikrát větším počtem lahví šampaňského, kuřat a šunkových kýt než kdo jiný. Kupovala neomezené množství lóží do divadel a vstupenek na maškarní plesy a rozdávala je kdekomu. V penzionech měla vždycky zaplaceno na měsíce dopředu, chudým ošumělým švihákům s kníry a matronám ustavičně vypomáhala ze své vlastní kapsy, když jim včas nepřišly peníze, a takhle se potloukala po Evropě – ukazovala se v Bruselu, v Paříži, v Miláně, v Neapoli, v Římě, kde jí právě napadlo. V posledně jmenovaném městě ji stihla zpráva o Amoryově smrti – tehdy tam zrovna pobýval kapitán Clavering, který nemohl zaplatit hotelový účet, i se svým přítelem chevalierem Strongem, a dobrosrdečná vdova se tedy právě v Římě provdala za potomka starobylého rodu Claveringů – neoddávala se totiž přílišnému zármutku z úmrtí toho darebáka, svého prvního muže. Takhle se tedy dostáváme k tomu, jak se stala paní domu v claveringském zámku.

Slečinka svou mamá provázela téměř na všech těch poutích po pevnině, a tak se hodně poučila o životě. Nějakou dobu měla vychovatelku, a když se její matka po druhé provdala, dala ji do elitního penzionátu madame de Caramel na Champs Élysées. Když se Claveringovi přestěhovali do Anglie, přijela samozřejmě s nimi. Teprve za pár let, po dědečkově smrti a narození bratříčkově, jí začínalo být jasné, že se její společenské postavení změnilo, že slečna Amoryová, dcera úplně bezvýznamného člověka, je v takovém domě docela nepatrná osůbka v porovnání s mladým pánem Francisem Claveringem, dědicem starobylého baronetského titulu a velkého jmění. Nebýt malého Franka, byla by to všechno zdědila ona, ať byl její otec kdokoli. Nevěděla sice moc o penězích a nijak zvlášť o ně nestála (nikdy jí totiž nechyběly) – byla to taková malá romantická Múza, jak jsme už viděli – ale přesto se na ní nemohlo žádat, aby byla nějak vděčná těm, kdo způsobili takovouhle změnu v jejím postavení. Vlastně to hned ani nechápala, dokud nenabyla trochu víc zkušeností a správnějších vědomostí o světě a společnosti.

Bylo jí však jasné, že nevlastní otec je hlupák a slaboch, že mamá nemluví spisovně a nevypadá ani se nechová jako jemná dáma a že malý Frank je rozmazlený hádavý uličník, který vždycky musí prosadit svou, pořád jí šlape na paty, každou chvíli jí u stolu převrhne talíř na šaty a je jí na překážku, aby sama dědila. Měla pocit, že nikdo z rodiny nemůže mít pro ni pochopení, a tak její opuštěné srdce přirozeně toužilo po někom, ke komu by mohla přilnout, a neustále se rozhlížela, komu by věnovala vzácný dar svých nezadaných citů.

Z nedostatku příchylnosti či z jiné příčiny se tedy ta milá dívka všem v domě tolik znelíbila, své matce naháněla takovou hrůzu a nevlastního otce tak otravovala, že zrovna tak jako ona stáli o to, aby se v životě osamostatnila. A proto sir Francis Clavering v předešlé kapitole před svým přítelem nahlas litoval, že paní Strongová ještě není pod drnem a Strong nemůže uzavřít druhý sňatek s Blankou.

Jelikož to bylo nemožné, byl mu vítaný kterýkoli nápadník – a elegantní mladík, hezký a vzdělaný jako náš přítel Artur Pendennis mohl tedy úplně klidně požádat o její ruku, kdyby se mu bylo chtělo – lady Claveringová by ho byla s otevřenou náručí přijala jako zetě, kdyby si byl troufal ucházet se o slečnu Amoryovou.

Ale Pen mimo jiné vady najednou projevoval nesmírně chabé sebevědomí. Styděl se za své nedávné nezdary, za svou zahálku a bezvýznamnost, za chudobu, do níž svou pošetilostí matku uvrhl, jenže ten stav vlastní nejistoty a nedůvěry v sebe nutno přičíst nejen jeho špatnému svědomí, ale i ješitnosti. Jak si vůbec mohl dělat naději na takovou skvělou výhru, jako byla Blanka Amoryová, která si žila v pěkném zámeckém sídle, obsluhována desítkami nastrojeného služebnictva, když v Dubí nosila prostá jídla na stůl služebná pro veškerou práci a jeho matka musela tolik počítat a šetřit, aby nějak vyšla s penězi? Zdálo se mu, že má před sebou nepřekonatelné překážky, které by však byly zmizely, kdyby byl proti nim udatně vyrazil, ale on raději ani nedoufal a jen se kochal svými tužbami – nebo se v něm možná ještě nevykrystalizovaly – než aby se odvážně pokusil uskutečnit svá přání. Ješitnost tohoto druhu, zvaná ostýchavost, často zaviní, že mnohý mladík nedosáhne svého cíle, ač by mohl na požádání dostat to, co by chtěl mít.

Nemůžeme však předstírat, že Pen si byl tak zcela jist, co chce. Tak daleko se ještě nedostal – zatím jen myslil na to, že by se mohl zamilovat. Slečna Amoryová byla rozkošná a živá osůbka, která ho okouzlovala a vábila tisícerými přirozenými půvaby a lichocením. Držel se však zpátky, nejen z ostýchavosti a ješitnosti, ale i z jiných důvodů a nejasných obav. Ačkoli dívka byla chytrá, hleděla se zalíbit a byla tak okouzlující, Penova matka ji prokoukla a neměla k ní důvěru. Paní Pendennisová pokládala Blanku za lehkomyslnou a malichernou a objevila u ní různé vady, které tu čistou a zbožnou duši pohoršovaly: neúctu k rodičům a k nejsvětějším věcem, vypočítavost a sobectví, pokrytecky zastírané roztomilou přívětivostí a něžnými projevy. Laura a Pen se zprvu s paní Pendennisovou přeli a tyto její názory vyvraceli – Laura byla zatím novou přítelkyní pořád nadšena a Pen nebyl natolik zamilovaný, aby se pokoušel své city skrývat. Heleniným námitkám se jen smál a říkal: „Dej pokoj, maminko, ty na ni žárlíš kvůli Lauře – všechny ženy jsou žárlivé.“

Ale za pár měsíců úzkostného bdění nad tou dvojicí – milující matky obyčejně s úzkostí bdí nad citovým životem svých synů, a já si to vykládám tak, že to u nich nepochybně svědčí o žárlivosti na ženské pohlaví, která jim působí tajenou trýzeň – Helena zpozorovala, že se ti dva mladí čím dál tím důvěrněji sbližují, že si ustavičně vynalézají záminky, aby mohli být pospolu, a že slečna Blanka je v Dubí nebo Pen v zámku každodenně. A tak chudinka viděla, že se jí její zamilovaný plán hatí a její vytoužený cíl se nenávratně vzdaluje, až jednoho dne se už nedovedla zdržet a upřímně se Penovi vyznala ze svých nadějí a tužeb. Řekla mu, že cítí, jak chřadne a nebude už dlouho na světě, a že se modlí a doufá, aby své dvě děti viděla spojeny poutem manželství, než odejde. Nedávné události, Penův způsob života, jeho zmařená životní dráha a jeho milostný román s herečkou tu křehkou ženu zlomily na duchu. Měla pocit, že se jí Pen odcizil, že provždy unikl z mateřského hnízda, a přilnula k Lauře až chorobnou láskou – k Lauře, kterou jí odkázal Francis na nebesích.

Pen matku zlíbal a rytířsky blahosklonně ji chlácholil. Už dlouho něco takového tušil, už dlouho si myslil, že matka by ten sňatek ráda viděla – jestlipak o tom ví i Laura? (Kdepak – řekla paní Pendennisová – ani za nic na světě by o tom Lauře nebyla ani mukla.) „No, no, na tohle je ještě kdy, maminka tak hned neumře,“ prohlásil Pen se smíchem. „Kdepak, o něčem takovém nechci ani slyšet, a co se týče té Múzy, to je náramně vznešená dáma, kdepak by si vůbec pomyslila na chudáka, jako jsem já – a kdoví jestli by mě Laura vůbec chtěla? To se ví, udělala by všecko, oč ji požádáš. Ale copak jsem jí hoden?“

„Ó Pene, ale mohl bys být!“ odpověděla vdova – a Pen snad o tom ani nepochyboval – začal si představovat, jak ji jednou požádá o ruku, a vzbudilo to v něm nevýslovně příjemný a samolibý pocit. Viděl před sebou Lauru, jak ji měl za minulá léta v paměti, vždycky upřímnou a pravdomluvnou, laskavou a zbožnou, veselou, něžnou a opravdovou. Když ke konci téhle rozmluvy přišla ze zahrady, zahleděl se na ni jakoby novýma očima – tváře měla zardělé, obličej tak upřímný a usměvavý, a nesla si košíček s růžemi.

Vzala nejkrásnější z nich, vlídně se sklonila nad paní Pendennisovou, osvěženou vůní a barvou těch květů, a podala jí tu růži.

„A tuhle rozkošnou dívku bych mohl mít na pouhé požádání!“ pomyslil si Pen s vítězným pocitem. „Je tak krásná jako ty růže, i tak ušlechtilá!“ Obraz těch dvou žen se mu provždy vryl do paměti, a kdykoli si jej připomněl, vstoupily mu slzy do očí.

Neuplynulo mnoho týdnů, co se slečna Laura tak důvěrně přátelila se svou novou známou, a už musela dát Heleně za pravdu, že Múza je sobecká, že nemá dobré srdce a je nestálá.

Malý Frank byl možná někdy protivný a připravil možná Blanku o matčinu lásku – ale to přece nebyl důvod, aby ho Blanka hned zpohlavkovala, když jí převrhl sklenici vody na její kresbu, a aby ho zahrnula spoustou anglických a francouzských nadávek. A to, že matka měla malého Franka radši, zajisté nebyl důvod, aby se Blanka chovala pánovitě a velitelsky k hošíkově vychovatelce a nechala ji běhat po celém domě, aby slečně Blance přinesla nějakou knihu nebo došla pro kapesník. Když služebná prokázala nějakou úsluhu Lauře, hodná dívka jí vždycky přívětivě poděkovala, ale nemohla si nepovšimnout, že malá Múza se ani trochu nerozpakuje poroučet všem lidem kolem sebe – že jedná-li se o její vlastní pohodlí, nedopřeje nikomu odpočinek a klid. Bylo to Lauřino první zklamání v přátelství, a srdce ji bolelo, když se musela ponenáhlu vzdávat těch klamných představ o okouzlujících a skvělých vlastnostech své nové přítelkyně a když se přesvědčila, že ta rozkošná malá víla je pouhá smrtelná bytost, ke všemu ještě ne moc hodná. Je na světě nějaká šlechetná osoba, která nezažila takovéhle zklamání – nebo osoba, která snad sama takto nezklamala druhé?

Po výstupu s malým Frankem, kdy vzpurný syn a dědic jména Clavering byl zahrnut všelijakými francouzskými i anglickými komplimenty a dostal k tomu od sestry ještě pár pohlavků, musela si slečna Laura (která měla velký smysl pro humor) bezděky vzpomenout na jisté náramně dojemné a cituplné verše, které jí Múza jednou četla z „Mes Larmes“ a které začínaly „Můj hezký milovaný bratříčku, nechť andělé tě střeží ve spánku“, dále Múza v té básni bratříčkovi gratulovala k postavení, jaké bude jednou mít ve společnosti, kdežto ona, nebohá, bude vždycky opuštěná, ale přesto ho ujišťovala, že nikdo ho nikdy nebude mít tak rád jako ona a že ten andílek nenalezne v prolhaném světě nikoho, kdo mu uchová tak něžnou lásku, jakou bude ona vždycky k němu chovat ve svém věrném srdci. „Děťátko mé zlaté, můžeš jí snad někdy pohrdnout,“ pokračovala ta opuštěná, „snad mě jednou krutě odkopneš, já však k tobě vždycky budu lnout! Nech se, nech se, drahý, milovat! Střez se, střez, neb krutý svět jen faleš zná! Byť by tě opustili jiní, já nebudu ti nikdy nevěrná!“ A vida – najednou Múza toho milovaného bratříčka pohlavkuje, místo aby mu klečela u nohou. A tak slečna Laura dostala svou první lekci cynické filozofie – vlastně ne docela první, neboť něco podobného, pokud jde o sobectví a nestálost, nějaký podobný rozpor mezi skutečností a poezií, mezi velkolepými veršovanými aspiracemi a všední životní praxí už vypozorovala doma v počínání našeho mladého přítele Pena.

Ale to je něco jiného. Pen je přece muž. Je jaksi přirozené, že je svéhlavý a musí prosadit svou. Ačkoli je třeba nestálý a sobecký, má přece dobré a ušlechtilé srdce. Ó, bylo by to kruté, kdyby se takový briliant zaprodal za takovýhle falešný drahokam! Laura zkrátka začínala mít dost té Blanky, které se dříve tak obdivovala. Vyzkoušela ji a zjistila, že není opravdová, a dřívější obdiv a zalíbení, jež Laura jako obvykle dávala štědře a upřímně najevo, vystřídal pocit, jejž nenazveme opovržení, ale jenž mu byl velice blízký – a proto se v Lauřině chování vůči slečně Amoryové začal ozývat přísný a povýšený tón, který zprvu nebyl Múze nikterak vhod. Nikdo to nemá rád, když ho lidé prokouknou nebo když má z výšin sestoupit dolů.

Vědomí, že něco takového hrozí, nijak nepřispívalo k dobré náladě slečny Blanky – naopak způsobilo, že se stala nedůtklivá a sama se sebou nespokojená, což bylo příčinou, že svému okolí byla ještě nepříjemnější. A tak se jednoho dne strhla mezi nejdražší Blankou a nejdražší Laurou osudná bitva, v níž jejich přátelství utrpělo smrtelnou ránu. Toho dne byla nejdražší Blanka kromobyčejně svéhlavá a zlá. K matce se chovala opovážlivě, k malému Frankovi vztekle, k jeho vychovatelce hrozně drze a k své komorné Pincottové nesnesitelně krutě. Svou přítelkyni si netroufala napadat (ráda sice lidi týrala, jenže ostražitě jako kočka ukazovala drápky jen těm, kdo byli slabší než ona), ale zato trýznila všechny kolem sebe a obzvláště chudinku Pincottovou, která byla její služkou, důvěrnicí nebo společnicí (přesto však vždycky otrokyní) podle toho, v jakém rozmaru byla právě její mladá paní.

Ta dívka seděla se slečnami v pokoji a její velitelka ji krutě vyhnala, a když chudinka s pláčem vycházela ze dveří, ještě ji nějakou posměšně opovržlivou poznámkou bolestně zranila. Laura se už nezdržela – rozhořčeně se na přítelkyni rozkřikla, divila se, jak někdo tak mladý může zapomínat na povinnou úctu k starším i k svým podřízeným, jak někdo, kdo ustavičně mluví o tom, že je nesmírně útlocitný, může tak svévolně urážet city druhých. Laura přítelkyni řekla, že se zachovala hrozně ošklivě, že je zlá a měla by na kolenou prosit nebesa za odpuštění. A když vychrlila ten prudký příval výčitek, jejichž rozohněnost ji možná udivila stejně jako tu, která ji poslouchala, popadla klobouk a šál a v hrozném rozčilení utíkala parkem domů. Její příchod paní Pendennisovou překvapil, neboť Lauru čekala až večer.

Jakmile Laura s Helenou osaměla, vyprávěla jí, co se stalo, a prohlásila, že se s Blankou už nebude přátelit. „Měla jsi pravdu, mamičko,“ řekla. „Blanka se zdá jemná a hodná, ale je sobecká a krutá, jak jsi říkala. Pořád mluví o svých citech, ale nemá srdce. Žádná hodná dcera by matku tolik nezarmucovala a netrýznila by svou podřízenou – a – a já se s ní ode dneška přestanu stýkat – nestojím už o žádnou jinou přítelkyni kromě tebe.“

A tu mezi nimi nastalo velké celování, kterýžto obřad byl u nich obvyklý. Paní Pendennisová z té malé hádky čerpala tajnou útěchu – Lauřino doznání totiž jako by potvrzovalo Helenin názor: „Pen se s tou dívkou nemůže oženit, je přece lehkomyslná, bez srdce a úplně nehodná našeho šlechetného hrdiny. Jistě se sám o tom přesvědčí, probudí se ze svého sebeklamu, a to ho před ní zachrání.“

Laura však paní Pendennisové neřekla, a možná si ani sama nepřiznala, co bylo pravou příčinou jejich hádky. Blanka, ta zlomyslná Múza, byla v obzvláště zlé náladě, od rána už tropila samou neplechu a svými vrtochy trýznila kdekoho. Její drahá Laura přišla na celý den, a když spolu seděly v Blančině pokoji, usmyslila si Múza zavést rozhovor na Pena:

„Je bohužel asi dost vrtkavý, od paní Pybusové a jiných lidí z Claveringu jsme toho slyšeli moc o té herečce.“

„Byla jsem tehdy dítě, a tak o tom nic nevím,“ řekla Laura a náramně se začervenala.

„Zachoval se k ní hrozně ošklivě – lhal jí,“ pokračovala Blanka a zakroutila nad tím hlavičkou.

„To jistě ne!“ vykřikla Laura. „Zachoval se ohromně šlechetně – chtěl se všeho vzdát a oženit se s ní. To ona mu lhala! Pen se kvůli ní div neutrápil a –“

„Ale já jsem myslela, drahoušku, že o téhle věci vůbec nic nevíš!“ skočila jí do řeči slečna Blanka.

„Říkala mi to mamička.“

„No, je velice chytrý, a takový báječný básník!“ pokračovala Múza. „Čtla jsi někdy jeho básně?“

„Jen Rybáře a potápěče – tu nám přeložil, a pak tu báseň, kterou napsal do soutěže o cenu, jenže ji nedostal – zdála se mi opravdu dost pompézní a prozaická,“ řekla se smíchem Laura.

„Napsal také nějaké básně na tebe, miláčku?“ zeptala se slečna Amoryová.

„Ne, drahoušku,“ odpověděla slečna Bellová.

Blanka přiskočila k přítelkyni, prudce ji zlíbala, nejméně třikrát jí řekla „Lauro, můj drahoušku“, šibalsky se jí zadívala do očí, pokývala hlavou a prohlásila: „Když slíbíš, že to nikomu nepovíš, tak ti něco ukážu.“

Afektovaně odcupitala k malému sekretáři vykládanému perletí, otevřela jej stříbrným klíčkem a vytáhla dva tři pomačkané aršíky papíru, místy hodně nazelenalé, a podala je přítelkyni. Laura je vzala a přečtla si je. Ovšem, byly to milostné básně – něco o Ondině – o nějaké najádě – o nějaké řece. Dlouho se na ně dívala, ale verše jí před očima nějak splývaly dohromady.

„A odpovědělas na tohle, Blanko?“ zeptala se a podala je zpátky.

„Kdepak, ani za nic na světě!“ odpověděla druhá dívka, a když jí Laura ty básně vrátila, Blanka s nimi zas odcupitala a strčila je zpátky do sekretáře.

Pak usedla ke klavíru a zazpívala dvě tři písně od Rossiniho – koloraturní pasáže provedla svým vycvičeným hláskem znamenitě a Laura seděla vedle a poslouchala její zpěv dost roztržitě. Na co v té chvíli slečna Bellová myslila? Nevěděla sama – seděla tiše, než ty písně dozněly. Po tom koncertě byly slečny vyzvány, aby přišly do jídelny na oběd – a cestou tam se navzájem objímaly kolem pasu.

Nemohlo to tedy být ze žárlivosti ani hněvu, že Laura byla prve tak zamlklá, poněvadž když drobnými krůčky přešly přes chodbu a seběhly ze schodů ke dveřím do jídelny, Laura se před nimi zastavila, zadívala se přítelkyni vlídně a upřímně do tváře a sestersky vřele ji políbila.

Potom se něco stalo – pravděpodobně se mladý pán Frank choval u jídla nezpůsobně nebo mamá zas mluvila hloupě nebo sir Francis možná čpěl doutníkovým dýmem – co slečnu tolik podráždilo, že vybuchla a počínala si tak ošklivě, jak jsme prve vyprávěli, načež to skončilo zmíněnou malou hádkou.

KAPITOLA XXV
Dům plný hostí

Rozmíška mezi dívkami neměla dlouhé trvání. Laura vždycky ráda odpouštěla a byla ráda, když se odpouštělo jí, a u slečny Blanky nepřátelství také nikdy dlouho netrvalo. Tentokrát je způsobil zmíněný výstup. Nikomu to tolik nevadí, když ho druhý obviní ze zloby, taková obžaloba nezraní ješitnost – Lauřino rozhořčení Blanku nepodráždilo, naopak, dělalo jí spíš dobře, zvláště když věděla právě tak jako Laura, co k němu zavdalo podnět, ačkoli se o tom žádná z nich nezmínila.

A tak se Laura musela s povzdechem přiznat, že jejímu prvnímu romantickému přátelství je konec a že si Blanka nezaslouží ani tu nejobvyklejší úctu.

Blanka se zas pustila do skládání velice dojemných veršů, v nichž básnila o svém osamocení a rozčarování. Tak už to na světě odedávna chodí, že láska naráží na chlad a věrnost se oplácí lhostejností – to byl asi tak hlavní námět její básně. V té době přijelo z Londýna několik rodin ze sousedství, které měly dcery, slečně Amoryové se tedy naskytla příležitost jednu z nich si vybrat za novou nerozlučnou přítelkyni a svěřovat se jí, co vytrpí a jakých se dožívá zklamání. Urostlí lokajové už jen málokdy nosili rozmilé Lauře psaníčka, kočárek s poníkem býval jen zřídka k dispozici dámám z Dubí. Když Laura přišla na návštěvu do zámku, Blanka se tvářila rozkošně ztrápeně jako mučednice. Laura se jejím sentimentálním náladám smála a čelila jim s humorem, nikterak uctivým.

Slečna Blanka si pro útěchu sice našla nové přítelkyně, ale pravdivý kronikář je nucen zaznamenat, že si udělala nové známosti i mezi osobami druhého pohlaví, s nimiž se také zřejmě utěšovala. Jakmile se ta bezelstná osůbka octla s nějakým mladíkem na deset minut o samotě buď na procházce v zahradě, nebo v okenním výklenku v salóně, nebo v přestávce mezi dvěma valčíky, takřka ihned se hleděla s ním důvěrně sblížit – koketně k němu obracela své krásné oči – projevovala mu vřelý zájem a zároveň ho nevinně a dojemně vzývala o ochranu, ale pak ho zas nechala a stejně hezký divadelní výstup sehrála zase s jeho nástupcem.

Z počátku, když se Claveringovi přistěhovali do zámku, měla slečna Blanka jen velmi zřídka obecenstvo, před nímž si mohla zahrát, proto všemi těmi koketními pohledy a důvěrnostmi u okna v salóně nebo na procházkách v zahradě oblažovala výhradně jen Pena. Bylo už řečeno, že v městečku Claveringu nebyli vlastně žádní mladí muži, a v blízkém okolí bylo jen pár kaplanů nebo mladých statkářů – venkovských hromotluků ve špatně ušitých šatech. O dragouny z claveringské posádky baronet nestál – na neštěstí patřili k pluku, u něhož kdysi sám sloužil a kde si u některých důstojníků nadělal dost zlé krve, než z něho nakonec vystoupil – ošklivá aféra s prodejem koně – sporná výhra v hazardní hře – nějaká zbabělost – co bychom po tom pátrali? Není naší věcí slídit v minulosti hrdinů našeho příběhu, pokud jejich dřívější osudy s ním nejsou v přímé souvislosti.

Na podzim po skončení parlamentního zasedání a londýnské společenské sezóny přijelo několik rodin na svá panská sídla v hrabství a dost hostí do blízkého lázeňského městečka Baymouthu. A tak náš známý pan Bingley opět zahájil v Chatteris pohostinské hry Královského divadla a přilákal společnost, jež se tam obvykle sjížděla na plesy v soudním a dostihovém období. Doposud se staré panské rodiny z hrabství claveringskému zámku dost vyhýbaly – Fogeyovi z Drummingtonu, Squarovi z dozleyského zámku, Wellborovi z Barrow atd. Mezi těmito lidmi se o panstvu z Claveringu vyprávělo všelicos – kdo slyší venkovské lidi mluvit o jejich nových sousedech, opravdu si nemůže naříkat, že lidé nemají žádnou obrazotvornost. O siru Francisovi a lady Claveringové, jejím rodinném původu a příbuzenstvu, o slečně Amoryové a kapitánu Strongovi kolovaly nesčíslné historky, které zde nemusíme opakovat, takže zámecké panstvo bylo v Claveringu už tři měsíce, než se s ním vznešené rodiny v hrabství začaly stýkat.

Koncem sezóny se však na svém zámku Eyric usídlil hrabě Trehawke, náčelník hrabství, a stará hraběnka Rockminsterová, jejíž syn také patřil k místním velmožům, se ubytovala ve svém paláci na baymouthské esplanádě – a tihle vznešení lidé ihned, veřejně a v plné parádě udělali návštěvu rodině v claveringském zámku, načež vjezdní alejí brzy začaly přijíždět kočáry ostatního panstva z hrabství v ještě čerstvých stopách po kolech ekvipáží těch dvou vznešených osobností.

Konečně měl Mirobolant příležitost pochlubit se svým uměním a při zaměstnání, k němuž lnul celým srdcem, zapomenout na muka lásky. Statní lokajové měli najednou plné ruce práce – nebylo už kdy nosit psaníčka do Dubí a laškovat tam při sklenici slabého piva s chudinkami služebnými. Konečně si Blanka místo Laury našla jiné drahé přítelkyně a jiné procházky než po břehu říčky, kam chodil Pen na ryby. Chodil tam den co den a mrskal vodu udicí, ale ryby nebraly a Peri se neobjevovala. A teď, ovšem přísně důvěrně a s prosbou, aby se to nedostalo dál, můžeme se snad zmínit o jedné delikátní věci, na kterou jsme už dříve udělali narážku. Na jedné z předešlých stránek se mluvilo o jistém vykotlaném stromě, pod nímž Pen míval své stanoviště v době, kdy byl zamilovaný do slečny Fotheringayové, a v jehož dutině si později mimo plechovky s návnadou schovával ještě něco jiného. Používal totiž toho stromu také jako poštovní schránky. Pod kouskem mechu a kamenem tam ukládal všelijaké básničky nebo stejně poetická psaníčka, adresovaná jisté Ondině neboli najádě, která se u té říčky zjevovala a párkrát tam místo těch psaníček zanechala jako potvrzenku buď květinu, nebo několik skrovných slůvek uznání, francouzských či anglických, načrtnutých jemným rukopisem na růžovém navoněném aršíku. Je jisto, že k té říčce chodila na procházky slečna Amoryová, a nedá se popřít, že svou korespondenci vyřizovala na růžovém navoněném dopisním papíře. Ale když se do claveringského zámku začaly hrnout ty vznešené osobnosti a rodinný kočár večer co večer vyjížděl z brány k jiným vznešeným panským sídlům, nikdo si už k té poštovní schránce nechodil pro Penova psaníčka, nevyměňoval jeho bílé aršíky za růžové – odpočívaly tam v klidu pod mechem a kamenem, strom se zrcadlil v říčce a Mumlava si pádila dál. V těch psaníčkách zajisté nebylo nic zvláštního a na těch růžových aršících skoro nic – jen pár slůvek, zpola žertovných, zpola účastných, na jaká se zmůže leckterá slečna. Ach, ty hloupý Pendennisi, jestli jsi chtěl zrovna tuhletu, tak proč jsi to neřekl? Snad to ani jeden z vás nemyslel vážně. Ty sis jen hrál na to, že jsi zamilovaný, a laškovná rusalka ti přihrávala, aby ti udělala radost.

Jenže když člověka při téhle hře někdo obehraje, často ho to dopálí, a když si pro Penovy básničky už nikdo nechodil, začal je sám brát náramně vážně. Měl znovu pocit, že je tragický romantický hrdina, jako ve svém prvním milostném románu – a umínil si, že se mu každopádně musí dostat vysvětlení. Jednou se vydal do zámku a zastihl tam plno hostí – jindy se slečna Amoryová vůbec neukázala: chystala se večer na ples a musela se předtím trochu vyspat. Pen proklínal plesy, svou tísnivou finanční situaci a své podřadné společenské postavení v hrabství, které bylo příčinou, že ho pořadatelé takových zábav opomíjeli. Když přišel potřetí, byla slečna Amoryová v zahradě, a tak tam běžel za ní – ale procházela se tam v plné parádě s tak významnými osobnostmi, jako byl chatteriský biskup s chotí a s celou rodinou. Pohlédli na něho jen úkosem, a když jim byl představen, milostivě se na chvilku zastavili a vyslechli jeho jméno. Veledůstojný církevní hodnostář o něm už slyšel, a také o tom malém incidentu v děkanské zahradě.

„Biskup říká, že jste ošklivý kluk,“ pošeptala Penovi dobromyslná lady Claveringová. „Co jste to prováděl? Doufám, že nic, co by zarmoutilo vaši mamá? Jak se má, drahoušek? Proč mě někdy nepřijde navštívit? Je to doba, co jsme ji už tady neviděli. Jezdíme teď pořád někde po návštěvách, a tak na sousedy nemáme kdy. Pozdravujte ode mne mamá a Lauru a přijďte k nám zítra všichni na večeři.“

Paní Pendennisové nebylo dobře, a tak nemohla přijít, ale Laura s Penem přišli, jenže na večeři bylo hodně lidí a Pen měl sotva tak příležitost promluvit se slečnou Amoryovou pár slov. „Teď už nikdy nechodíte k řece,“ řekl.

„Nemám kdy, máme tu plno lidí,“ odpověděla Blanka.

„Rusalka svou říčku opustila,“ pokračoval Pen schválně takhle poeticky.

„Neměla se tam vůbec ukazovat,“ prohlásila slečna Amoryová. „Už se tam víckrát neobjeví. Byla to pošetilost – byla to moc hloupá hra. Máte ostatně doma jinou potěchu,“ dodala, na chvilku se mu upřeně zadívala do obličeje a pak sklopila oči.

Jestliže ji chtěl, proč to tedy neřekl? Byla by možná i tehdy odpověděla „Ano“. Ale když se zmínila o jiné potěše doma, vzpomněl si na Lauru, láskyplnou a nevinnou Lauru, a na svou matku, která si z celého milujícího srdce přeje oženit ho se svou adoptovanou dcerou. „Blanko!“ okřikl ji rozmrzele. „Slečno Amoryová!“

„Laura se na nás dívá, pane Pendennisi,“ řekla slečna Blanka. „Musím se vrátit k společnosti,“ a odběhla. Pen zůstal celý zkoprnělý, zakoukal se na měsíc a v rozpacích si hryzl nehty.

Laura se prve na něho opravdu dívala. Stála s ostatními opodál a tvářila se, že poslouchá, co jí říká pan Pynsent, syn lorda Rockminstera a vnuk staré lady, která u tabule seděla na čestném místě, s přísnou tváří poslouchala nespisovné řeči lady Claveringové a blahosklonně rozmlouvala s roztržitým sirem Francisem, jehož si přála zainteresovat na záležitostech hrabství. Pynsent a Pen spolu studovali v Oxbridgi – v bohatýrských dobách svého blahobytu a společenských úspěchů Pen na toho mladého patricije hleděl spatra a snad se k němu i choval povýšeně. Od univerzitních časů se spolu prvně setkali u té večeře a vzali se vzájemně na vědomí úplně nepatrným, náramně impertinentním a ironickým pokývnutím hlavy, jakým se lidé zdraví jen v Anglii, a naprosto dokonale jen ti, kdo studovali na anglických univerzitách – jako by chtěli říci: „Safra – co ty tady děláš?“

„Znal jsem se s tím člověkem v Oxbridgi,“ řekl pan Pynsent slečně Bellové, „je to, tuším, jakýsi pan Pendennis.“

„Ano,“ odpověděla slečna Bellová.

„Zdá se, že se mu slečna Amoryová náramně líbí,“ pokračoval mladý pán. Laura se na ně podívala a snad si to také pomyslila, ale neřekla nic.

„Má tady v hrabství velký majetek, že? Zmiňoval se, že tu bude kandidovat. Často řečnil v našem debatním klubu. Kde má to své panství?“

Laura se usmála. „To panství je za řekou, naproti zámku. Je to můj bratranec a já tam bydlím s nimi.“

„A kde?“ zeptal se s úsměvem pan Pynsent.

„Nu, za řekou, v Dubí,“ odpověděla slečna Bellová.

„Máte tam hodně bažantů? Vypadá to, že by jich tam mohlo být dost,“ řekl naivní pán.

Laura se znovu usmála. „Máme tam devět slepic, kohouta, prasátko a starého honicího psa.“

„Pendennis tedy nechová lovnou?“ vyptával se pan Pynsent dál.

„Přijeďte se tam podívat,“ řekla Laura se smíchem – náramně ji bavil ten nápad, že Pen je bohatý venkovský velmož a snad se za něco takového vydával.

„Moc bych o to stál, opravdu, abychom zas obnovili starou známost,“ prohlásil dvorně Pynsent a podíval se na ni tak, jako by říkal: „Hlavně na vás bych se tam rád přijel podívat.“ Jeho pohled i slova slečna Laura vzala na vědomí s úsměvem a lehce se uklonila.

Tu k nim přistoupila Blanka se svým nejkouzelnějším úsměvem a kukučem a poprosila Lauru, aby s ní zazpívala dueto. Laura vždy ráda každému vyhověla, šlo-li o dobrou věc, a pan Pynsent se postavil u klavíru a poslouchal tak dlouho, dokud dueto neskončilo, a vzdálil se teprve pak, když slečna Amoryová spustila sólo.

„To je moc milá, upřímná, zdvořilá a dobře vychovaná dívenka, co, Waggu?“ řekl Pynsent pánovi, který s ním přijel z Baymouthu. „Totiž ta vysoká, s lokýnkami a červenou pusou – ohromně červenou, co říkáš?“

„A jak se ti líbí zdejší dívka?“ zeptal se pan Wagg.

„Ta hubená? Dej pokoj, taková kostra!“ prohlásil velice upřímně pan Pynsent. „Pořád vystrkuje ramena, div jí nevylezou z výstřihu, a nenechá oči chvíli na pokoji – kulí je a uculuje se jako nějaká francouzská pokojská.“

„Mluv slušně, Pynsente,“ napomenul ho druhý, „někdo by tě mohl slyšet.“

„Á vida, Pendennis od Bonifáce,“ řekl pan Pynsent. „Báječný večer, co, Pendennisi – zrovna jsme mluvili o vaší roztomilé sestřenici.“

„Jste nějak příbuzný s mým starým přítelem majorem Pendennisem?“ zeptal se pan Wagg.

„Můj strýc. Měl jsem už potěšení, seznámil jsem se s vámi u markýze Steyna,“ řekl Pendennis náramně důstojně a přívětivě – a hned byla ruka v rukávě.

Když se nazítří odpoledne Pen vrátil z výpravy na ryby, ale bez úlovku, seděli dva páni hosté z claveringského zámku v salóně v Dubí a mile rozprávěli s vdovou a její svěřenkou. Vyčouhlý pan Pynsent s hustými zrzavými licousy a impozantní bradkou seděl obkročmo na židli v důvěrné blízkosti slečny Laury. Zřejmě ji bavily jeho řeči – nenucené, upřímné, šprýmovné a smělé, tu a tam proložené trochu vulgárními výrazy ve stylu, kterému se někdy říká hantýrka. Byla to první ukázka mladého londýnského dandyho, s jakou se Laura v životě setkala, poněvadž v době, kdy býval v Dubí hostem pan Foker, byla ještě malá žabka a ten milý mladík byl tehdy také skoro školák, zatím jen trochu ostřílený ve škole a na univerzitě.

S Pynsentem přišel pan Wagg, který se po okolí domu rozhlížel náramně znalecky a povšiml si všeho. Když v bráně uviděl starého Jana, řekl: „Zahradník – stará červená vesta od livreje – na ostružinovém křoví se suší prádlo – modré zástěry, bílé podvlékačky – safra, to jsou jistě Pendennisovy – kalhoty tu nikdo jiný nenosí. Na takové jezulátko, z kterého se má vyklubat člen parlamentu, je to tu trochu skromňoučké, co, Pynsente?“

„Docela hezoučké jesličky,“ řekl pan Pynsent, „pěkný, úhledný palouček.“

„Je pan Pendennis doma, starý pane?“ zeptal se pan Wagg starého sluhy. Jan odpověděl, že není – mladý pan Pendennis někam odešel.

„A jsou doma dámy?“ Jan odpověděl: „Ano, snad jsou.“ Šli tedy dál uhrabanou písčitou cestou kolem pěkně sestříhaného křoví, starý Jan jim otevřel dveře do haly, a než uvedl pány do salónu, zase vzal pan Wagg honem na vědomí všechno, co tam viděl: tlakoměr a brašnu s dopisy na poštu, deštníky a dámské přezůvky, Penovy klobouky a župan ze skotského plédu. Takovým podrobnostem věnoval Wagg pozornost bezděčně – ani za to nemohl.

„Ten starý je tady na všechnu práci,“ pošeptal Pynsentovi. „Úplný Caleb Balderstone. Nedivil bych se, kdyby dělal i služku.“ Ale za minutu se už objevily dámy – Pynsent musel uznat, že mají moc pěkné způsoby, a pan Wagg jim vzdal hold květnatými a náramně dvornými poklonami, při čemž chvílemi znalecky mrkl na kamaráda. Pan Pynsent ty náznaky neráčil brát na vědomí, leda jen do té míry, že se k panu Waggovi choval velice povýšeně a k dámám obzvlášť uctivě. Bylo-li panu Waggovi vůbec něco k smíchu, byla to především chudoba. Měl mentalitu vrchního číšníka, kterého pustili z přípravny do salónu, aby bavil hosty. Dovedl dělat vtipy a byl dobrák od kosti, ale zřejmě nechápal, že gentleman může chodit ve starém kabátě a že dáma může být hodná úcty, i když nemá vlastní kočár a nešije u francouzské krejčové.

„Máte to tu rozkošné, madam,“ řekl vdově a hluboce se poklonil. „Krásná vyhlídka – jedna radost pro takového cockneyho, který se málokdy podívá jinam než na Pall Mall.“ Vdova upřímně prohlásila, že byla v Londýně všeho všudy jednou – než se syn narodil.

„Hezké městečko, madam, hezké městečko, zřejmě se zvelebuje den ze dne,“ pokračoval pan Wagg. „Za chvíli vzroste na pořádné město. Není špatné se tady usadit, když člověk nemá sám nic na venkově – nelituji, že jsem se sem podíval, zvlášť když vám mohu složit poklonu.“

„Můj švagr major Pendennis se nám o vás často zmínil,“ řekla vdova, „a vaše vtipné knížky nás – kolikrát rozesmály.“

Heleně se Waggovy knihy totiž vůbec nelíbily a jejich tón jí byl nesnesitelně protivný.

„Je to můj moc dobrý přítel,“ odpověděl pan Wagg s hlubokou poklonou. „Patří k nejznámějším londýnským světákům, madam, a kde ho znají, všude si ho váží – ohromně váží. Teď je s naším starým známým Steynem v Cáchách. Steyna trošku souží dna, a mezi námi, vašeho švagra také. Já jedu na bažanty do Tichého potoka a pak do Bareacres, kde se s Pendennisem pravděpodobně setkáme.“ A rozpovídal se o lidech ze vznešených kruhů, vyjmenoval pár tuctů všelijakých příslušníků šlechty, vesele si to mlel dál, že mu sotva dech stačil, a vdova ho poslouchala mlčky a s údivem. No tohle! říkala si v duchu. Jsou všichni londýnští světáci takoví jako on? Pen takový jistě nebude.

Pan Pynsent se zatím věnoval slečně Lauře. Vyjmenoval několik okolních panských sídel, kam se hodlá vypravit, a vyjádřil upřímnou naději, že se v některých setká se slečnou Bellovou. Doufejme, řekl, že vám teta dopřeje prožít londýnskou společenskou sezónu. Prohlásil, že v příštích parlamentních volbách pravděpodobně bude v hrabství kandidovat a doufá, že ho Pen podpoří. Mluvil o Penových řečnických triumfech v Oxbridgi a ptal se, zda Pen také hodlá kandidovat ve volbách. Velmi příjemně se rozpovídal a Laura se moc dobře bavila – a pak přišel Pen, jak jsme už řekli, a ty dva pány tam ještě zastihl.

Choval se k oběma velmi zdvořile, když tam už byli – měl sice trochu trapné vzpomínky na jeden rozhovor v Oxbridgi, po velké diskusi v debatním klubu, kdy byl přítomen i Pynsent a kdy on, náramně rozjařený večeří a šampaňským, oznámil svůj úmysl kandidovat ve volbách jako zástupce svého rodného hrabství, a dokonce pronesl báječný děkovný proslov jako nastávající člen parlamentu. Ale Pynsent se k němu choval roztomile a srdečně, a tak Pen doufal, že na ten jeho fanfarónský proslov možná zapomněl, a snad i na jiné jeho tehdejší chvastounské řeči a kousky. Přizpůsobil se tedy náladě svých hostí a rozprávěl s nimi o Plinlimmonovi, Magnusu Chartersovi a bývalé partě z Oxbridge tak důvěrně, nenuceně a velkopansky, jako by se s markýzy stýkal každodenně a vévoda byl pro něho zrovna tak všední zjev jako venkovský kaplan.

Ale tu znenadání (bylo totiž už šest hodin večer) vešla do salónu služebná Betsy – nevěděla, že tam je nějaká návštěva. Zcela bez předběžných okolků prudce otevřela dveře dokořán a přihrnula se s podnosem, na němž byly tři čajové šálky, čajník a mísa tlustých krajíců chleba s máslem. Veškerá Penova velkopanská nádhera byla ta tam – upadl do hrozných rozpaků a div mu neselhal hlas. „Co si ti dva o nás pomyslí?“ ptal se v duchu. A Wagg se vskutku trochu ušklíbl, pomyslil si, že čaj je úplně ohavný, a uštěpačně mrkl na Pynsenta.

Ale Pynsent v tom neviděl nic pozoruhodného – nebylo mu to vůbec divné: proč by lidé nepili čaj v šest či v kteroukoli hodinu, kdy jim napadne? A když odcházeli, zeptal se Wagga, co se k čertu na něho tak uculoval a mrkal – co mu bylo tak k smíchu?

„Copak jsi neviděl, jak se to štěně stydělo za ty tlusté krajíce s máslem? Asi na ně dostanou sirup, když jsou způsobní. Musím se na to zeptat starého Pendennise, až zas budeme v městě,“ uchichtl se pan Wagg.

„Nechápu, co je na tom k smíchu,“ řekl pan Pynsent.

„To jsem čekal,“ zabručel Wagg, a vraceli se do zámku dost rozmrzelí.

Wagg to pak vyprávěl náramně vtipně při večeři, s báječným pozorovatelským nadáním. Vylíčil starého Jana, to sušící se prádlo, ty přezůvky v hale i zařízení a obrazy v salóně: „Dědek s nosem jako zobák a s pleší – vsadil bych se, že feu Pendennis – lakýrnický portrét mladíka v životní velikosti, v taláru a baretu – nynější markýz z Dubí, ovšem – miniatura vdovy jako mladé paní – když jsme tam byli, měla na sobě touž róbu, nebo možná ušitou rok později, a rukavice s ustřiženými konečky prstů, aby mohla synáčkovi přišívat límečky – a pak jim služka přinesla čaj, tak jsme se s hrabětem a hraběnkou rozloučili, aby si mohli v klidu sníst chleba s máslem.“

Když to vyprávěl, seděla vedle něho Blanka, která zbožňovala les hommes d’esprit – dala se do smíchu a prohlásila, že je starý šprýmař. Ale Pynsentovi se začínal protivit, a tak na něho hlasitě spustil: „Já nevím, Waggu, na jaké dámy jsi zvyklý ve svém rodinném kruhu, ale já – pokud se to dá říci hned při prvním seznámení – jsem se safra ještě nesetkal s jemnějšími dámami a doufám, mamá, že je také navštívíš,“ řekl lady Rockminsterové, která seděla po pravici sira Francise Claveringa.

Sir Francis se obrátil k hostu po své levici a pošeptal mu: „Tak, teď to od vás Wagg dostal!“ A lady Claveringová – zřejmě s potěšením – klepla mladého pána vějířem, přívětivě mu pokynula černýma očima a řekla: „Jste hodný hoch, pane Pynsente.“

Po tom románku s Blankou bylo možno v Lauřině chování k Penovi vycítit nepatrné rozladění, nádech smutku, snad i trochu roztrpčení. Jako by ho vážila a shledávala lehkým. Vdova si občas povšimla, jak ho dívka sleduje čistýma, upřímnýma očima a obličejem se jí mihne výraz téměř posměšný, když s nimi vysedával v pokoji nebo se zvolna procházel s doutníkem po paloučku nebo se povaloval pod stromem s knihou, kterou se mu ani nechtělo číst.

„Co se mezi vámi stalo?“ zeptala se bystrozraká Helena Laury. „Určitě se něco stalo. Nenatropila ta zlá Blanka nějakou neplechu? Řekni mi to, Lauro.“

„Ale kdež, vůbec nic se nestalo.“

„Tak proč se na Pena takhle díváš?“ zeptala se honem Helena.

„Jen se na něj podívej sama, mamičko!“ odpověděla dívka. „Copak my dvě jsme pro něho nějaká společnost? Vůbec ho nemůžeme zajímat, pro takového génia, jako je Pen, nejsme dost chytré. Je to pro něho jen plýtvání časem a energií, když se nás tu drží za sukně. Nic ho tu nezajímá – nevytáhne skoro paty z brány. Nestojí už ani o kapitána Glanderse a kapitána Stronga,“ dodala s trpkým úsměvem, „a to jsou přece muži, k těm se my dvě nemůžeme rovnat. Dokud bude tady, nemůže nikdy být šťastný. Proč se nepustí do světa, proč nemá nějaké povolání?“

„I při největší šetrnosti na to nemáme,“ řekla vdova a srdce se jí prudce rozbušilo. „Pen už kolik měsíců nic neutratil. Je opravdu moc hodný. Jistě by mohl s námi být šťastný.“

„Nerozčiluj se tolik, drahá mamičko,“ domlouvala jí dívka. „Nerada to vidím. Neměla by ses rmoutit, že Pen je tu nešťastný. Všichni muži jsou stejní – musí mít nějakou práci. Musí si ve světě udělat jméno a postavení. Podívej se, ti dva kapitáni bojovali ve válce, mladý pan Pynsent bude hodně bohatý a má místo ve státní službě, pracuje pilně a má ctižádost se proslavit. Říká, že Pen patřil k nejlepším řečníkům v Oxbridgi a měl pověst jednoho z nejnadanějších tamějších studentů. A Pen se směje slávě pana Wagga (je to opravdu hrozný člověk), říká, že to je hlupák a že takové knížky jako on by dovedl psát každý.“

„Však jsou také ohavné,“ podotkla Helena.

„Ale udělal si jméno. – Podívej se, co stojí v našem Almanachu. ‚V Baymouthu pobýval proslulý pan Wagg – naši čtenáři s módními a vytříbenými zálibami se zas mohou těšit na něco z jeho sžíravého péra.‘ Když umí Pen psát líp než pan Wagg a dovede líp mluvit než pan Pynsent, tak proč něco nedělá? Nám tady přece nemůže řečnit, mamá, tady se nemůže nikterak vyznamenat. Měl by odtud odjet, opravdu by měl.“

„Drahá Lauro, je to hezké, takhle ho odtud vyhánět?“ řekla Helena a vzala ji za ruku. „Já trpělivě čekám. Celé tyhle měsíce spořím, abych – abych ti mohla splatit tu půjčku.“

„Přestaň, mamičko!“ okřikla ji Laura a honem ji políbila. „To byly tvoje peníze, ne moje. Víckrát už mi o tom nemluv. Kolik jsi naspořila?“

Helena odpověděla, že má v bance přes dvě stě liber a že bude moci Lauře splatit všechny její peníze do konce příštího roku.

„Dej je jemu – dej mu těch dvě stě liber! Ať jede do Londýna, třeba z něho bude advokát! Ať dělá cokoli, ať dělá čest své matce – a mojí, drahá mamičko,“ řekla hodná dívka, načež vdova jako obvykle něžně a dojatě prohlásila, že Laura je její požehnání a nejhodnější děvče na světě – doufám, že o tohle se nikdo s ní nehodlá přít.

Na ten námět docházelo mezi nimi dvěma k rozhovoru častěji a vdova nakonec dala umíněné, ale poctivé Lauře za pravdu – kdykoli ta hodná matka mohla přinést nějakou oběť, byla k tomu vždy ochotně svolná. Ale vymínila si, že o těch nových plánech poví Penovi sama, a nespouštěla přitom ze zřetele svůj vlastní cíl. Jednoho dne se mu s nimi svěřila a prozradila mu, kdo se o ně zasazuje – že Laura trvá na tom, aby jel na studie do Londýna, že Laura nechce ani slyšet o tom finančním uspořádání, než se vrátil domů z Oxbridge – tehdy se to přece urovnalo – a že má co děkovat Lauře, jestli opravdu myslí, že by měl odjet.

Při té zprávě vzplál Penovi obličej radostí – sevřel matku v tak horoucím objetí, že to milující ženě – obávám se – bylo až líto, ale pak se zas utěšila, když řekl: „Nebesa, to je šlechetná dívka, bůh jí žehnej! Maminko, kdybys věděla, jak se tady celé ty měsíce užírám, jak toužím pustit se do práce – ale nevěděl jsem si rady. Soužím se výčitkami, že jsem se tak zhanobil, že jsem nadělal dluhy, že jsem mohl být tak proklatě marnotratný a pošetilý. Vytrpěl jsem muka pekelná. Div jsem se neutrápil – ale na tom teď nezáleží. Když mám příležitost napravit svou minulost a splnit povinnost vůči sobě a té nejhodnější matce na světě, to se ví, že se jí chopím – to se ví! Bůh ti žehnej, i Lauře! Proč tu není, abych jí poděkoval?“ Pen vedl dál takovéhle nesouvislé řeči, přecházel sem tam po pokoji, vypil kolik sklenic vody, nesčetněkrát padl matce kolem krku a vřele ji zlíbal – smál se – zpíval – byl šťastný, jak ho neviděla už od jeho dětství – od té doby, co ochutnal ovoce z osudného stromu života, který je už od počátku světa pokušením veškerého lidstva.

Laura nebyla doma. Byla na návštěvě u důstojné lady Rockminsterové, dcery lorda z Bareacres, sestry nebožky lady Pontypoolové, a tím pádem Heleniny vzdálené příbuzné – jak skromnou venkovskou slečnu milostivě upozornila sama mylady, která se důkladně vyznala v rodokmenech. Pena ohromně těšilo, že se k nim lady Rockminsterová hlásí jako k příbuzným, ačkoli mu zrovna nebylo moc milé, že si mylady na několik dní odvezla slečnu Bellovou s sebou do Baymouthu a pana Artura Pendennise vůbec nepozvala. V Baymouthu měl být ples a slečna Laura se na něm měla prvně ukázat ve společnosti. Mylady pro ni sama přijela v kočáře a Laura si s sebou odvážela krabici s bílými šaty, štěstím celá uzardělá jako ta růžička, k níž ji Pen přirovnal.

Ples byl právě toho večera – pořádal se pro veřejnost v baymouthském hotelu. „U Joviše, pojedu tam!“ říkal si Pen. „Ne, nezajedu si tam na koni, ale musím tam být!“ Matka z toho měla velikou radost, a když se rozmýšlel, jakým dopravním prostředkem by se tam měl vydat, šťastnou náhodou k nim zašel kapitán Strong, řekl, že tam jede také a že tam Pena odveze kočárkem, do něhož zapřáhne svého vlastního koně Řezníka.

Když se v claveringském zámku začínala shromažďovat vznešená společnost, chevalier Strong se do ní nevtíral, ale hledal si rozptýlení jinde. „Já jsem si takových skvělých večeří svého času užil dost,“ říkal. „Večeřel jsem už u stolu, kde na jednom konci seděl král a na druhém vévoda z královského rodu, u Joviše, a každý spolustolovník měl na kabátě šest hvězd. Ale takováhle paráda mi nehoví, na mou duši, Glandersi – anglické dámy s jejich proklatě puntičkářskými manýrami a tihle venkovští aristokrati s jejich věčnou politikou po večeři mě k smrti nudí – div se neuzívám. Rád chodím někam, kde si mohu bafnout z doutníku, když se sklidí ze stolu, a kde se mohu jak se patří napít piva z korbele, mám-li žízeň.“ A tak když byla v claveringském zámku hostina, spokojil se chevalier tím, že dohlédl na úpravu tabule, vzal si do parády majordoma i sluhy a prostudoval s monsieurem Mirobolantem jídelní lístek, ale neměl ani nejmenší chuť zúčastnit se těch hodů. „Pošlete mi nahoru kotletu a láhev červeného vína,“ říkal ten filozof a z okna svého pokoje, odkud měl vyhlídku na terasu a vjezdní cestu, prohlížel si společnost, jak se sjíždí v kočárech, nebo koukal na dámy v hale malým oeil-de-boeuf, jímž tam bylo vidět z jeho chodbičky. A když se hosté usadili u stolu, odebral se Strong přes park do Claveringu ke kapitánu Glandersovi nebo na návštěvu k hostinské u Claveringova znaku nebo si zaskočil k madame Fribsbyové, která trávila večer s knihou při šálku čaje. Ať přišel chevalier kamkoli, všude byl vítaný, a když odešel, dlouho tam po něm čpělo horkým grogem.

Řezník, přidělený výhradně k dispozici kapitánu Strongovi, nebyl nejhorší kůň ve stáji sira Francise – starý válečník si ho sedlal sám, vracel se s ním domů v kteroukoli hodinu denní i noční a sjezdil na něm, nebo za ním, celé okolí. Jak jen byla někde hospoda, kde se čepovalo dobré pivo – jak jen byl někde nějaký nájemce s hezkou dcerou, která hrála na klavír – do chatteriského divadla nebo tamějších kasáren – do Baymouthu, pořádala-li se tam nějaká zábava – na venkovské posvícení či na dostihy – všude chevalier zavítal, byl se svým hnědákem ustavičně na cestách a žil si zdarma v pohostinné zemi. Za chvíli Řezník odvezl Pena a chevaliera do Baymouthu. Kapitán Strong tam byl s hotelem i hoteliérem dobře obeznámený, tak jako s každým hostincem kolem dokola, a když se pánové v přiděleném pokoji převlékli, vešli spolu do tanečního sálu. Chevalier byl v plné parádě. Na mohutné hrudi měl na modrém kabátě brožkou připjaté tři zlaté křížky a vypadal jako nějaký cizí polní maršálek.

Byl to veřejný ples a byli na něj pozváni nebo připuštěni všelijací lidé, poněvadž mladý Pynsent měl v hrabství určité záměry a lady Rockminsterová byla patronkou plesu. Na jednom konci sálu byla vyhrazena místa pro aristokracii, která si tam měla pouze ve vybrané společnosti zatančit čtverylku. Na tento konec sálu se chevalier nehrnul (říkal, že o to panstvo nestojí), ale na druhém konci se znal s každým – s obchodníky s vínem, hostinskými, živnostníky, advokáty, zemanskými dcerkami, jejich otci a bratry, a tak si podával ruce kolem dokola.

„Kdo je ten člověk s modrou stužkou a trojcípou hvězdou?“ zeptal se Pen. Pán v černém, s lokýnkami a bradkou, tam stál a zuřivě se rozhlížel, jednu ruku zastrčenou v průramku vesty a v druhé sklapovací cylindr.

„U Joviše, vždyť je to Mirobolant!“ užasl Strong a dal se do smíchu. „Bon jour, chef! – Bon jour, chevalier!“

„De la croix de Juillet, chevalier!“ pozdravil ho kuchař s rukou na svém vyznamenání.

„Safra, tohle je metál!“ řekl Pen se smíchem.

Jakýsi muž s hodně černými vlasy a licousy, zřejmě obarvenými týrským nachem, s mžouravýma očkama a bílými řasami, s tisícerými vráskami v podivně rudém obličeji, ve dvou vestách a velikánských bílých rukavicích, se spoustou briliantů a šperků na vestě a v nákrčníku, s velikýma nohama, nacpanýma v ohromných vyleštěných botách, a s pestrobarevnou stužkou v knoflíkové dírce přistoupil blíž a důvěrně chevalierovi pokývl hlavou.

Chevalier si s ním stiskl ruku. „Můj přítel pan Pendennis,“ řekl. „Plukovník Altamont od tělesné stráže Jeho Výsosti vladaře v Lucknowu.“ Důstojník se Penovi na pozdrav uklonil, ale Pen se netrpělivě rozhlížel po sále, je-li tam už osoba, kterou tam chtěl vidět.

Ještě ne. Ale za chvíli kapela spustila „Hle, vítězný hrdina přichází“ a do sálu vešel průvod vznešených osobností – stará hraběnka Rockminsterová, pan Pynsent a slečna Bellová, baronet sir Francis Clavering z claveringského zámku, lady Claveringová a slečna Amoryová, baronet sir Horace Fogey, lady Fogeyová, plukovník Higgs s chotí, a proslulý pan Wagg (jak je otitulovaly místní noviny).

Pen se přihnal, Blanku nechal Blankou a popadl Lauru za ruku. „Bůh ti žehnej!“ řekl. „Potřebuji s tebou mluvit – musím s tebou mluvit – smím si s tebou zatančit?“ – „Teprve čtvrtý tanec, Pene,“ odpověděla s úsměvem – a on ucouvl, vztekem si div nezačal hrýzt nehty a úplně zapomněl pozdravit se s Pynsentem.

Za společností lady Rockminsterové šla v průvodu společnost lady Claveringové.

Plukovník Altamont si ji zvědavě prohlížel, kapesník silně navoněný pižmem si přitiskl na ústa a pod ním se rozchechtal. „Kdo to je s nimi, ta holka v zeleném, kapitáne?“ zeptal se Stronga.

„Slečna Amoryová, dcera lady Claveringové,“ odpověděl chevalier. Plukovník div nevyprskl smíchy.

KAPITOLA XXVI
Všelijaké zážitky na plese

Artur Pendennis se postavil v okenním výklenku, stíněném drapériemi z potištěného kartounu, a s velmi zachmuřenou a zasmušilou tváří pozoroval, jak slečna Bellová tančí svou první čtverylku s panem Pynsentem. Slečna Laura měla obličej rozzářený radostí a dobrou náladou. Světla a ta tlačenice a hudba ji vzrušovaly. Když při tanci dělala pukrlátka, rozprostírala širokou sukni bílého úboru a její upřímný, růžový obličejík se šťastně usmíval v rámci hnědých lokýnek, které jí splývaly na krásná ramena, nejeden pán v sále se jí obdivoval a ohlížel se po ní. I lady Fogeyová, která měla dům v Londýně a na venkově si počínala náramně vznešeně, zeptala se lady Rockminsterové, kdo to je, ta dívka – podotkla, že Laura je hodně podobná jedné proslulé londýnské krasavici, a prohlásila, že „to s ní půjde“.

Lady Rockminsterovou by bylo nesmírně překvapilo, kdyby to s některou její protégée snad „nešlo“ – divila se, jak se lady Fogeyová vůbec opovažuje tohle posuzovat. Majestátně sledovala Lauru očima vyzbrojenýma lorňonem. Líbilo se jí její nenucené vystupování a nevinně veselé chování. Má moc pěkné způsoby, říkala si mylady. Trochu červené ruce, ale to je vada skoro všech děvčat. Má mnohem lepší tón než ta všetečná slečinka Amoryová, která tančí jako její protějšek.

Slečna Blanka byla vskutku vis-à-vis slečny Laury – častovala ji drtivě okouzlujícími úsměvy, kynula jí hlavou, mluvila na ni, když se spolu při čtverylkových figurách setkaly, a vůbec se k ní chovala náramně blahosklonně. Měla nejbělostnější ramena v celém sále a ustavičně jimi ve výstřihu neposedně kroutila, zrovna tak jako očima, jimiž se neustále rozhlížela, a zrovna tak i celým tělem, jako by všem těm lidem říkala: „Jen se podívejte na mne, a ne na tuhle červenolící, zdravou, hromotluckou venkovskou holku, slečnu Bellovou, která ani nedovedla tančit, dokud jsem ji to nenaučila. Tohle jsou pravé pařížské způsoby – tohleto je nejhezčí nožka v celém sále, a taky nejhezčí střevíček. Jen se podívejte, pane Pynsente. Jen se podívejte, pane Pendennisi, a nemračte se tam za tou záclonou – já vím, že se mnou toužíte tančit!“

Laura při tanci ustavičně bedlivě pozorovala Pena v okenním výklenku. Při první čtverylce se odtamtud ani nehnul, ani při druhé, až na něho dobromyslná lady Claveringová kývla, aby šel k ní – seděla s jinými matronami na čestném pódiu, a Pen tedy k ní šel, uzardělý a nesmírně rozpačitý, tak jako většinou bývají takoví sebevědomí mladíci. Velice blahosklonně se uklonil před lady Rockminsterovou, která jeho poklonu téměř ani nevzala na vědomí, a pak se šel poklonit vdově po nebožtíku Amorym, naparáděné v briliantech, sametu, krajkách, peří a všelijakých krejčovských a zlatnických výtvorech.

Druhý tanečník, jehož slečna Bellová poctila, byl mladý pan Fogey, tehdy žák páté třídy v Etonu, který se hrozně nemohl dočkat, až bude mít vousy a důstojnickou hodnost u dragounského pluku. Byl uchvácen obdivem k té mladé dámě. Zdálo se mu, že tak rozkošné stvoření jakživ neviděl. „Mně se líbíte mnohem víc než ta slečna z Francie,“ (tančil totiž předtím se slečnou Amoryovou) řekl Lauře upřímně. Laura se usmála ještě dobrosrdečněji, ale vtom zahlédla Pena, a tak se smála dál jemu, že se tváří tak nemožně sebevědomě a rozmrzele. Příští tanec byl valčík a mladý Fogey si s povzdechem pomyslil, jaká to je škoda, že neumí valčík, a v duchu se zapřísáhl, že si o příštích prázdninách vezme hodiny u tanečního mistra.

O tento tanec požádal slečnu Bellovou zase pan Pynsent a Pen se na ni vztekle díval, jak v náručí toho mladého pána krouží kolem sálu. Nikdy předtím nemíval zlost, když se za letních večerů odklidily židle a stoly, zavolala se dolů vychovatelka, aby jim hrála na klavír, a on i chevalier Strong (skvělý tanečník, který uměl britského dudáka, německý valčík a třeba i španělské fandango) se slečnami Blankou a Laurou si v claveringském zámku uspořádali malý taneční večírek. Laura moc ráda tančila valčík, a ten tanec ji tak rozjařil, že dokonce oživila i pana Pynsenta. Blanka dovedla krásně tančit, ale na neštěstí měla špatného tanečníka, kapitána od dragounů Broadfoota, který byl tehdy u posádky v Chatteris. Věnoval se totiž tanci s ohromnou energií, ale nedovedl se obratně otáčet v kole, a jelikož vůbec neměl hudební sluch, zůstával pořád v taktu pozadu.

Slečna Blanka tedy viděla, že při valčíku i při čtverylce vyznamenávají všichni pozorností její drahou Lauru, a úspěchy přítelkyně ji docela nic netěšily. Po několika kolech se nemotornému dragounovi omluvila, že je unavena, a požádala ho, aby ji odvedl k mamá, která rozmlouvala s Penem. Toho se zeptala, proč ji nepožádal o valčík a nechal ji na pospas tomu protivovi s ostruhami a v červeném kabátě.

„Domníval jsem se, že ostruhy a šarlach mladé dámy okouzlují nejvíc ze všeho na světě,“ odpověděl Pen. „Jakživo by mě ani nenapadlo soutěžit v tomhle černém obleku s tím nádherným červeným kabátem.“

„Jste náramně nepřívětivý a ukrutný a mrzutý a ošklivý,“ řekla slečna Amoryová a zase hodně pokrčila rameny. „Jděte raději pryč – vaše sestřenice se na nás dívá přes rameno panu Pynsentovi.“

„Zatančíte si ten valčík se mnou?“ zeptal se Pen.

„Tenhle ne. Nemohu, když jsem odřekla tomu tlustému uřícenému kapitánu Broadfootovi. Podívejte se na pana Pynsenta – viděl jste už někdy takového tvora? Ale zatančím si s vámi příští valčík a také čtverylku. Jsem na ni zadaná, ale řeknu panu Poolovi, že jsem zapomněla, že jsem se už dřív zadala s vámi.“

„Ženy moc rády zapomínají,“ řekl Pendennis.

„Ale vždycky se kajícně vracejí a litují toho, co udělaly,“ prohlásila Blanka. „Vidíte, tadyhle jde ten pohrabáč a vede si Lauru. Je tak hezká, drahoušek!“

Laura k nim přistoupila, podala Penovi ruku a Pynsent se mu uklonil – vypadal při tom zrovna tak nepůvabně jako ten užitečný předmět, k němuž ho slečna Amoryová přirovnala.

Ale Lauřin obličej zářil vlídností. „Jsem tak ráda, že jsi přišel, drahý Pene,“ řekla. „Konečně si mohu s tebou trochu popovídat. Co mamička? Po těchhle třech tancích jsem se zadala s tebou, Pene.“

„Jenže já jsem se právě zadal se slečnou Amoryovou,“ odpověděl Pen a slečna Amoryová přikývla a udělala malé pukrlátko. „A já se ho nehodlám vzdát, drahá Lauro,“ řekla.

„Ale valčík si zatančí se mnou, drahá Blanko. Viď, Pene?“

„Už jsem ho slíbil slečně Amoryové.“

„Velká škoda!“ řekla Laura, také mu udělala pukrlátko a uchýlila se pod rozložitá křídla lady Rockminsterové.

Pen měl zlomyslnou radost. Dvě nejhezčí dívky v sále se o něj div nepohádaly! Lichotil si, že slečnu Lauru vytrestal. Stál elegantně opřen loktem o zeď a povídal si s Blankou – nemilosrdně vtipkoval o všech mužích v sále – o těžkých dragounech v upjatých kabátech – prapodivně vystrojených venkovských švihácích – nevídaných toaletách dam. Jedna jako by měla na hlavě ptačí hnízdo, jiná zas měla ve vlasech nejmíň šest liber vinných hroznů, a ještě k tomu z falešných perel. „To je coiffure – puding s rozinkami a mandlemi! Báječně by se vyjímal na stole!“ Byl zkrátka ohromně jízlivý a zábavný.

Po celou čtverylku vedl takovýto rozhovor, živý a nemilosrdně jízlivý, a Blanka se ustavičně smála, jak jeho zlomyslným vtipům, tak i protože Laura byla zase jejich vis-à-vis a Blanka jí mohla ukázat, jak vesele a důvěrně se oni dva s Penem dovedou bavit.

„Artur je dnes okouzlující,“ pošeptala Lauře přes rameno praporčíka Perche, jemuž kabát padl jako ulitý, zatím co Pen před nimi prováděl figuru cavalier seul – náramně nonšalantně, s palci obou rukou zastrčenými do kapsiček ve vestě.

„Kdo?“ zeptala se Laura.

„Artur,“ odpověděla Blanka. „Překrásné jméno!“ Načež slečny přešly na druhou stranu k Penovi a pas seul zase provedl praporčík Perch. Neměl vestu s kapsičkami, a tak si s rukama nevěděl rady – měl je veliké a vypadaly jako opuchlé, jak se mu klátily na konci uzoučkých rukávů důstojnického kabátu.

V přestávce mezi čtverylkou a valčíkem si Pen Laury vůbec nevšímal – jenom se jí zeptal, je-li její tanečník, praporčík Perch, zábavný mladík a tančí-li s ním tak ráda jako s tím druhým, panem Pynsentem. A když pan Pendennis takto zasadil Lauřině srdci hned dvě rány dýkou, povídal si dál se slečnou Amoryovou – dělal dál vtipy, dobré i špatné, ale zato hodně hlasitě. Lauru bratrancovo popudlivé chování přivádělo do rozpaků – nevěděla, čím ho tak dopálila, ale nezlobila se na něho, že je tak podrážděný, vždyť měla dobré srdce a dovedla odpouštět, a pak, ženě to někdy nebývá nepříjemné, dá-li jí muž najevo, že žárlí.

Když si s ní nemohl zatančit Pen, přišel jí docela vhod čilý chevalier Strong, který byl ještě lepší tanečník než Pen. Tančila moc ráda, jako každá hodně živá dívka, a tak když kapela spustila valčík, oddala se rozkoši z tance celým svým nevinným srdcem. Při této příležitosti se kapitán Broadfoot objevil v kole s dámou, která si s ním téměř nezadala, pokud šlo o tělesné proporce: se statnou slečnou Roundlovou v úboru z jahodově růžového krepu, dcerou té dámy s hrozny ve vlasech, jimž se Pen prve tolik obdivoval.

A tu se chopil příležitosti i pan Artur Pendennis – levicí objal kolem pasu svou krásnou tanečnici Blanku, která se zálibně opřela o jeho paži, a pustil se s ní do kola. Když se s ní nechal unášet hudbou, měl pocit, že se mu s Blankou tančí opravdu skvěle. Pravděpodobně se občas podíval, zda se to zdá i slečně Bellové, jenže ona ho neviděla, nebo nechtěla vidět – tak byla zabrána do rozhovoru se svým tanečníkem Strongem. Ale Penův triumf neměl mít dlouhé trvání a chudince Blance bylo toho neblahého večera souzeno další pokoření. Vířili s Penem v kole lehce a svižně jako taneční pár od baletu, jenže milý kapitán Broadfoot s dámou, kterou pevně objímal kolem tlustého pasu, otáčeli se přirozeně daleko pomaleji, a tak se pořád někomu motali v cestě. Ale nejvíce se pletli pod nohy Pendennisovi a Blance, kteří se při svých rychlých obrátkách s nemotorným dragounem a jeho dámou srazili, a to tak prudce, že obě taneční dvojice ztratily rovnováhu – kapitán Broadfoot se slečnou Roundlovou se svalili na podlahu a Pen s nimi. Neměl takové štěstí jako jeho tanečnice slečna Amoryová – ta byla při srážce jen povalena na lavičku u zdi.

Pendennis se válel na zemi v jedné hromadě s Broadfootem a slečnou Roundlovou. Kapitán byl sice nemotorný, ale dobromyslný, a první se dal té pohromě hlasitě do smíchu, takže si ho nikdo valně nevšímal. Ale slečnu Amoryovou ta nehoda rozlítila. Slečna Roundlová dřepěla na svém séant a rozhlížela se kolem tak lítostivě, že se jen málokdo při podívané na ni zdržel smíchu, a Pen zuřil, když slyšel, jak se lidé kolem chechtají. Patřil k těm uštěpačným vtipálkům, kteří nesnesou, aby se lidé smáli jim, a ze všeho na světě měl největší hrůzu z toho, že by se mohl zesměšnit.

Když vstal, Laura a Strong se mu smáli – všichni se mu smáli. Smáli se i Pynsent se svou tanečnicí a Pen zuřil zlostí na tu dvojici – byl by je na místě ubodal. Vztekle se od nich odvrátil a začal se v rozpacích omlouvat slečně Amoryové. To zavinil ten druhý pár – je to vina té ženské v růžových šatech – snad si slečna Amoryová neublížila – měla by odvahu ještě jednou to s ním zkusit?

Slečna Amoryová rozdurděně prohlásila, že si moc ublížila a že už nemá chuť to s ním zkusit, a s velkými díky přijala sklenici vody, pro kterou jí honem doběhl kavalír s modrou stužkou a trojcípou hvězdou, jenž byl svědkem té žalostné události. Vypila vodu, líbezně se usmála na toho, kdo ji přinesl, k Penovi se schválně hodně povýšeně otočila zády, požádala pána s hvězdou, aby ji odvedl k mamá, a vztáhla ruku, aby se mu opřela o rámě.

Ta známka její přízně rozechvěla muže s hvězdou úplnou rozkoší – sklonil se nad její rukou, vřele si ji přitiskl na kabát a vítězně se rozhlédl kolem.

Nebyl to nikdo jiný než přešťastný Mirobolant, koho si Blanka milostivě vyvolila jako průvodce. Ale pravda je, že slečna Amoryová za celou dobu, co byl ten umělec ve službách jejich rodiny, snad ani jednou se neráčila na něho podívat, jak vypadá, a neměla tedy potuchy, o čí rámě se opírá – domnívala se, že to je nějaký vznešený cizinec. Když s ním odcházela, Pen v překvapení zapomněl na své pokoření a vykřikl: „U Joviše, to je ten kuchař!“

Jakmile ta slova vyřkl, ihned jich litoval – vždyť Blanka Mirobolanta sama požádala, aby ji doprovodil k mamá, a on jí přece musel vyhovět. Rozčilená Blanka neslyšela, co Artur řekl, ale Mirobolant to slyšel a přes rameno vrhl na Pena rozzuřený pohled, což bylo Penovi k smíchu. V té škodolibé a popudlivé náladě měl možná chuť vydráždit někoho k hádce, ale našeho vznešeného aristokrata, syna lékárníkova, snad ani nenapadlo, že by mohl urazit kuchaře, nebo že takové individuum by vůbec mohlo mít ponětí o cti.

A nešťastného umělce zas jakživo ani nenapadlo, že by se nemohl rovnat kterémukoli smrtelníkovi nebo že jeho postavení je nějak ponižující a mohlo by mu zabránit, aby nenabídl dámě své rámě, když je o to požádán. Při všelijakých fétes ve své vlasti vídal krásné dámy, jenže nikdy demoiselles (věděl ovšem, že demoiselle Anglaise má daleko větší svobodu než neprovdaná žena ve Francii), jak si kolikrát zatančily s nějakým Blaisem nebo Pierrem, a byl by Blanku dovedl k lady Claveringové, byl by ji možná i požádal o tanec, ale zaslechl Penovo zvolání, které ho ťalo do živého, které ho krutě pokořilo a rozzuřilo. Ona nevěděla, proč sebou tak škubl a procedil mezi zuby nějaké gaskoňské zaklení.

Jenže na štěstí byl ihned po ruce Strong, obeznámený s duševním stavem kuchaře, neboť se mu té zajímavé informace dostalo od madame Fribsbyové. Honem mu něco řekl španělsky, čemuž ten druhý rozuměl, a nabídl slečně Amoryové, aby s ním šla na zmrzlinu, než se zas vrátí k lady Claveringové. Nešťastný Mirobolant nato uvolnil paži, která se na minutku opřela o jeho rámě, a s hlubokou a lítostivou poklonou ustoupil. „Vy nevíte, kdo to je?“ zeptal se Strong slečny Amoryové, když si ji odváděl. „To je přece váš chef Mirobolant.“

„Jak to mám vědět?“ řekla Blanka. „Vždyť má croix, je velice distingué a má moc krásné oči.“

„Je asi chudák zblázněný do vašich beaux yeux. Výtečný kuchař, ale v hlavě to nemá docela v pořádku.“

„Co jste mu říkal tím neznámým jazykem?“ otázala se slečna Blanka.

„Je Gaskoněc, pochází od španělských hranic,“ odpověděl Strong. „Říkal jsem mu, že přijde o místo, když s vámi půjde.“

„Chudák monsieur Mirobolant!“ povzdechla si Blanka.

„Viděla jste ho, jak se podíval na Pendennise?“ – zeptal se škodolibě Strong. „Nejradši by ho asi nabodl na rožeň!“

„Pen je nesnesitelný nafoukanec a nemotora!“ prohlásila Blanka.

„Broadfoot se také tvářil, jako by měl chuť ho zabít, a Pynsent také,“ řekl Strong. „Jakou si přejete zmrzlinu – obyčejnou, nebo smetanovou?“

„Jen obyčejnou. A kdo je ten dědek, co na mne tamhle zevluje? – Je také décoré.“

„Můj přítel plukovník Altamont, náramný podivín – ve službách vladaře v Lucknowu. Safra – co je to za rámus? Jsem tu okamžitě zpátky,“ řekl chevalier a honem odkvapil do tanečního sálu, odkud bylo slyšet pronikavé hlasy, jako by se tam byla strhla nějaká rvačka.

Místnost, kde byl bufet a kde se slečna Amoryová takto octla, vyhradil hoteliér pan Rincer pro hosty, kteří by se tam chtěli navečeřet po pěti šilincích za osobu. Připravil také všelijaké lepší druhy studených zákusků pro dámy a pány z vyšších kruhů z hrabství, kteří přijeli na ples. Obyčejnějším lidem bránil tam v přístupu číšník, který stál ve dveřích a oznamoval, že to je místnost vyhrazená pro společnost lady Claveringové a lady Rockminsterové a veřejnost tam bude mít přístup teprve někdy po půlnoci, až se bude podávat večeře. Ale Pynsent, který tančil s dcerami svých voličů, pozval tam na občerstvení své tanečnice i s jejich mamá. Strong, pořadatel a ceremoniář veškerých radovánek, ať byly kdekoli, měl tam ovšem přístup také – ale zatím byl v té místnosti jen jediný pán, ten s černou parukou a řádovými stužkami v knoflíkové dírce: důstojník ve službách Jeho Výsosti vládce v Lucknowu.

Ten pán se v této místnosti usadil velmi brzy večer, prohlásil, že má zatrolenou žízeň, a objednal si láhev šampaňského. Když číšník dostal ten příkaz, předpokládal, že má co dělat s nějakým velmožem, a tak se tam plukovník za chvíli pustil do večeře, popíjel víno a vlídně se dával do řeči s každým, kdo se v místnosti objevil.

Zastihli ho tam sir Francis Clavering a pan Wagg, kteří se hodně brzo vytratili z tanečního sálu. Sir Francis si šel vykouřit doutník a chtěl se podívat na lidi, kteří se shromáždili na nábřeží před hotelem – tvrdil, že to je mnohem lepší zábava než tam uvnitř, a pan Wagg se prostě na baroneta pověsil, protože se vždycky rád věšel na nejvýznamnější lidi ve společnosti. Když tito dva pánové procházeli „Vyhrazenou místností“, plukovník Altamont se na ně zadíval nápadně upřeně, takže se Clavering zeptal hoteliéra, kdo to je, a vyjádřil se velmi důrazně, že ten důstojník ve službách indického naboba je opilý.

Pan Pynsent měl rovněž čest pohovořit s podřízeným indického potentáta. Pokládal za svou povinnost pouštět se do hovoru s každým (a nutno mu po právu přiznat, že se při tom choval velice roztomile), a pána s černou parukou pokládal za nějakého voliče, nějakého kapitána obchodní lodi nebo za místního rodáka, který asi žije v cizině. Když tedy pan Pynsent vstoupil do místnosti s bufetem a vedl si podpaždí dámu, ženu jednoho voliče, plukovník se ho zeptal, nechtěl-li by si vypít sklenici šampaňského. Pynsent přijal pozvání velice vážně, uklonil se, napil se vína a prohlásil, že je výtečné, a pak se zas co nejzdvořileji plukovníkovi odporoučel. Ta vážnost a důstojnost plukovníka Altamonta velice zmátla a překvapila víc než jakékoli jiné chování – vytřeštil za odcházejícím Pynsentem hloupě udivené oči a k hostinskému za bufetem se vyjádřil, že to je nějaký divný pavouk. Pan Rincer se v rozpacích začervenal – nevěděl, co má na to říci. Pan Pynsent je přece hraběcí vnuk z kruhů místní šlechty a hodlá kandidovat do parlamentu! Jenže plukovník Altamont má zase řády a brilianty, neustále cinká v kapse zlaťáky a platí, jak se patří, a tak pan Rincer nakonec řekl jen: „Prosím, pane plukovníku – ano, madam, přála jste si čaj? Šálek čaje pro paní Jonesovou, paní Rincerová!“ a tím se vyhnul rozpravě o panu Pynsentovi, do níž ho nabobův důstojník zřejmě chtěl zatáhnout.

Abychom řekli pravdu, zdržel se pan Altamont u bufetu skoro celou noc a náramně se tam měl k dílu, takže už byl řádně podroušený a pořád ještě pil dál, když do místnosti vešli pan Strong se slečnou Amoryovou.

Jakmile chevalier vyběhl ven, přilákán hlukem v tanečním sále, plukovník s červenýma očkama, žhnoucíma jak žhavé uhlíky, vstal z křesla a na hodně nejistých nohou se přiblížil k Blance, která pojídala zmrzlinu. Pohlcování zmrzliny, dobré a osvěžující, buď ji zcela pohltilo, nebo se vůbec nezajímala o to, co se děje v sousedním sále, ačkoli číšníci se o to zajímali a vyběhli za chevalierem Strongem. Přece však pozdvihla oči od zmrzliny a uviděla znenadání toho podivného člověka, který na ni vyvaluje zarudlá očka. Kdo to asi je? Tohle je napínavé.

„Tak vy jste tedy Betsy Amoryová!“ řekl a vytřeštil na ni oči. „Betsy Amoryová, u Joviše!“

„A kdo – kdo jste vy?“ zeptala se Betsy alias Blanka.

Ale v tanečním sále je tak hrozný rámus, že tam musíme honem zpátky – musíme se podívat, co je příčinou té výtržnosti.

KAPITOLA XXVII
Hádavá, a přitom sentimentální

Zuřila tam občanská válka, padaly silné výrazy, lidé se úplně neslušně strkali a tlačili kolem okna poblíž dveří, jimiž si chevalier Strong razil cestu do sálu. Otevřeným oknem bylo zdola z ulice slyšet jízlivé výkřiky jako „Vraz mu jednu!“ – „Policiéé!“ a podobně. Na jedné straně stál monsieur Alcide Mirobolant, obklíčený hloučkem lidí, mezi nimiž se nápadně vyjímala madame Fribsbyová, a na druhé obklopilo několik pánů a dam našeho přítele Artura Pendennise. Strong mezi ně vpadl, odstrčil loktem madame Fribsbyovou, která měla radost, že se objevil, a pronikavě, pateticky vykřikla: „Zachraňte ho, zachraňte ho!“

Ukázalo se, že výtržnost vyvolal rozlícený šéf zámecké kuchyně sira Francise Claveringa. Brzy po Strongově odchodu ze sálu pan Pendennis, strašně rozvzteklený po tom pádu při valčíku, který ho zesměšnil před celou Anglií, jakož i urážlivým chováním slečny Amoryové, jímž jeho hrdá samolibost utrpěla ještě víc, chtěl si trochu zchladit hlavu i vztek, a tak se vyklonil z okna nad mořem, které v povzdálí jiskřilo a šplounalo, podivuhodně klidné. A co se tam opravdově snažil uklidnit a říkal si, že se vlastně choval náramně hloupě a malicherně, ucítil, jak ho někdo plácl na rameno. Ohlédl se a k svému hroznému překvapení viděl, že je to monsieur Mirobolant – poznal jeho bledou tvář orámovanou lokýnkami, z níž se na něho upíraly ohnivé oči. Že si francouzský kuchař dovolil plácnout ho na rameno, to byla taková drzost, že krev Pendennisů v žilách jejich potomka vzkypěla – to urážlivé počínání ho nejen rozlítilo, ale málem vyděsilo.

„Umíte francouzsky?“ oslovil Mirobolant Pena ve své mateřštině.

„A co je vám prosím do toho?“ řekl Pen anglicky.

„Rozumíte aspoň francouzsky?“ pokračoval druhý s úklonem.

„Ovšem,“ odpověděl Pen a zlostně si dupl. „Rozumím docela dobře.“

„Vous me comprendrez alors, Monsieur Pendennis,“ spustil Mirobolant s nápadně hrdelním gaskoňským r, „quand je vous dis que vous êtes un lâche. Monsieur Pendennis – un lâche, entendez-vous?“

„Cože?“ řekl Pen a prudce se k němu otočil.

„Víte, co to slovo znamená mezi čestnými lidmi?“ otázal se umělec, opřel si ruku v bok a vytřeštil na Pena oči.

„Znamená to, že vás vyhodím z okna, vy – nestydatý darebáku!“ zařval Pen, skočil na Francouze a byl by pravděpodobně svou hrozbu uskutečnil, poněvadž okno bylo po ruce a kuchař by se mu určitě nebyl ubránil – ale kapitán Broadfoot s ještě dvěma těžkými dragouny se vrhli mezi ně – dámy začaly ječet – housle zmlkly – seběhli se kolem nich lidé – Laura s ohromně ulekanou tváří jim nakoukla přes hlavy a ptala se, co se to, nebesa, stalo – a z vedlejší místnosti přiběhl na štěstí Strong – uviděl Alcida, jak skřípe zuby a francouzsky brebentí nějaké gaskoňské nadávky, a Pena nesmírně rozezleného, ačkoli se snažil vypadat co nejklidněji, když se k nim nahrnuli ti lidé, a ke všemu i dámy.

„Co se stalo?“ zeptal se Strong španělsky kuchaře.

„Já jsem chevalier de Juillet,“ odpověděl Francouz a plácl se do prsou, „a on mě urazil.“

„Co vám řekl?“ ptal se Strong.

„Il m’a appelé – cuisinier,“ zasyčel malý Francouz. Strong se jen tak tak zdržel, že se nedal do smíchu. „Pojďte se mnou, chudáčku chevaliere,“ řekl. „Před dámami se nesmíme hádat. Pojďte – můžete panu Pendennisovi po mně vzkázat, co mu chcete říci. – Ten chudák to nemá v hlavě v pořádku,“ pošeptal několika lidem kolem sebe. Ostatní, mezi nimiž bylo vidět úzkostný obličej Lauřin, se shromáždili kolem Pena a vyptávali se na příčinu výtržnosti.

Pen to ani nedovedl vysvětlit. Řekl jim: „Ten člověk nabídl rámě jedné mladé dámě, já jsem řekl, že je kuchař, a nato mě on nazval zbabělcem a vyzval mě na souboj. Přiznám se, že mě to překvapilo a urazilo, a kdybyste, pánové, nebyli zakročili, byl bych ho vyhodil z okna.“

„Zatr – – –, to mu patří, tomu zatr – – – nestydovi, tomu cizákovi, zatr – – – darebákovi!“ prohlásili pánové.

„Ale já – já velice lituji, jestli jsem ho urazil,“ dodal Pen a Laura byla ráda, že to slyší, ačkoli někteří mladí světáci řekli: „Dejte pokoj – ať si jde k čertu, nestydatý cizinec – ať si jdou všichni k čertu – zasluhují všichni napráskat!“

„Než půjdeš domů, Pene, zajdeš si k němu a podáš mu ruku, viď?“ domlouvala mu Laura a přistoupila k němu. „Cizinci jsou možná citlivější než my a mají jiné způsoby. Jestli jsi opravdu ranil jeho city, jistě ho, chudáčka, první požádáš za prominutí. Uděláš to, viď, drahý Pene?“

Při těch slovech jí z tváře vyzařovala laskavá shovívavost, takřka andělská, a Pen ji vzal za obě ruce, zadíval se jí do milého obličeje a řekl, že to jistě udělá.

„Ta dívka mě má opravdu ráda!“ pomyslil si, když na něho upírala ty laskavé oči. „Mám jí to říci teď? Ne – teď ne. Napřed musím vyřídit tu hloupou záležitost s Francouzem.“

Laura se ho zeptala, jestli by si s ní napřed nezatančil. Nesmírně jí na tom záleželo, aby ho tam zdržela, zrovna tak jako jemu, aby odtamtud zmizel. „Nezatančíš si se mnou valčík, Pene? Já se nebojím s tebou tančit valčík.“

Byla to velice laskavá slova, ale neblahá. Pen se zas viděl, jak se válí na zemi, jak prve zakopl o slečnu Roundlovou a dragouna a Blankou třískl o zeď – viděl se zas na podlaze a jak se mu všichni smějí, i Laura s Pynsentem.

„Já už víckrát nebudu tančit,“ odpověděl zachmuřeně a umíněně. „Už nikdy. Divím se, že mě o to žádáš.“

„To proto, že už nemůžeš tančit s Blankou?“ zeptala se Laura zlomyslně a vzdorovitě.

„Protože se nechci zesměšnit – nechci být druhým pro smích,“ odpověděl Pen, „nechci být tobě pro smích, Lauro. Však jsem tě viděl, i Pynsenta. U Joviše, víckrát se mi už nikdo nebude smát!“

„Pene, Pene, nebuď tak zlý!“ zvolala nešťastná dívka, vyděšená Penovou chorobnou svéhlavostí a sveřepou ješitností. Rozhlížel se po panu Pynsentovi, jako by se s ním chtěl servat tak jako prve s tím kuchařem. „Copak ti to může někdo mít za zlé, že jsi zakopl při valčíku? Jestli se na tebe Blanka zlobí, my jistě ne. Proč jsi tak nedůtklivý – proč si hned myslíš to nejhorší?“

Na neštěstí zase v té chvíli přistoupil k Lauře pan Pynsent a řekl: „Lady Rockminsterová mě posílá, abych se vás zeptal, jestli vás smím odvést k večeři.“

„Já jsem – já jsem chtěla jít tady s bratrancem,“ odpověděla Laura.

„Ó – prosím, nenech se zdržovat!“ řekl Pen. „Budeš v nejlepších rukou a já udělám nejlíp, když odejdu – půjdu domů.“

„Dobrou noc, pane Pendennisi,“ řekl Pynsent velice chladně. Na ta slova (která vlastně znamenala „Jdi si k čertu, ty drzý, žárlivý, protivný floutku, nejradši bych ti dal pár facek“) neráčil mu pan Pendennis vůbec odpovědět, leda úklonem, a nedbaje na Lauřiny prosebné oči, odešel ze sálu.

„Venku je tak báječně tichá a jasná noc!“ řekl pan Pynsent. „A moře tak šumí! Bylo by příjemnější procházet se po nábřeží než tady v tom horku!“

„Jistě,“ odpověděla Laura.

„A sešli se tu prapodivní lidé!“ pokračoval Pynsent. „Musel jsem se skoro na všechny tvářit co nejpřívětivěji – na notářovu dceru – na paní lékárníkovou – bůhví na koho. U bufetu mě jeden člověk mermomocí chtěl častovat šampaňským – asi nějaký námořník – byl podivuhodně vystrojený a zřejmě měl špičku. Když chce člověk hrát úlohu ve veřejném životě, musí si hledět všechny ty lidi naklonit, ale je to zlá povinnost – zvlášť když se člověku tolik chce být radši jinde –,“ a při těch slovech se zarděl.

„Promiňte, já – já jsem teď chvíli neposlouchala,“ řekla Laura. „Jsem totiž – celá vystrašená tou hádkou mezi bratrancem a tím – tím – Francouzem.“

„Váš bratranec měl dnes večer smůlu,“ prohlásil Pynsent. „Podařilo se mu na sebe poštvat nejmíň tři lidi – kapitána Broadfoota, či jak se jmenuje – no, toho důstojníka – tu slečnu v jahodových šatech, která s ním tančila – slečnu Blanku – chudáka kuchaře – a myslím, že mě také zřejmě nemá obzvlášť v lásce.“

„Copak vám nedal na starost mne?“ namítla Laura a pozdvihla k němu oči, ale ihned je zase sklopila, jako by si uvědomila, že si počíná jako nějaká intrikánská koketa.

„Pravda, za to jsem mu schopen mnoho odpustit,“ ubezpečil ji honem Pynsent. Laura se do něho zavěsila a on si svou trofej odváděl na večeři.

Nebylo jí valně do jídla, ačkoli se podávalo v Rincerově známém bezvadném stylu, jak potom psaly noviny ve zprávě o tom plese – byla hrozně roztržitá a nesmírně se trápila kvůli Penovi. Je tak nedůtklivý a hádavý, žárlivý a sobecký, vrtkavý a prudký a nespravedlivý, když se nechá unést hněvem – jak může jeho matka na ní chtít (a Helena se o tom vskutku už zmínila v narážkách aspoň tisíckrát), aby dala své srdce takovému člověku? A i kdyby to udělala, mohl by s ní být šťastný?

Ale nakonec se jí trochu ulevilo. – Po půlhodině – jenže ta půlhodina se jí zdála tak dlouhá! – jí číšník přinesl psaníčko od Pena naškrábané tužkou, v němž stálo: „Setkal jsem se s tím kuchtíkem dole – chtěl se do mne pustit, ale požádal jsem ho o prominutí. Byl bych dnes večer s tebou rád mluvil, ale nechám si to, až budeš doma. Bůh ti žehnej. Tancuj si celou noc s Pynsentem a buď hodně šťastná. PEN.“ – Laura byla za to psaníčko moc vděčná – přesvědčila se, že maminčin drahoušek má přec jen dobré srdce a dovede odpouštět.

Pen sestupoval po schodech se srdcem zkormouceným výčitkami, že se mohl chovat tak hloupě k hodné Lauře, jejíž prosebné a káravé pohledy jako by ho stále pronásledovaly, takže sotva vyšel z tanečního sálu, byl by se tam nejraději hned vrátil a poprosil ji za odpuštění. Ale pak si vzpomněl, že tam zůstala s tím proklatým Pynsentem – před ním se jí přece nemůže omlouvat! Tak mu nezbývá než přemoci pýchu, zapomenout na hněv a usmířit se s tím Francouzem.

Když Pen sešel dolů do haly, chevalier Strong tam chodil sem tam – přistoupil k Penovi a dobromyslný obličej mu hrál poťouchlým šibalstvím.

„Čeká tamhle v kavárně, při svíčce a s dvěma bambitkami,“ řekl. „Nebo by vám to bylo milejší venku na břehu moře, a na šavle? Mirobolant je znamenitý šermíř a za červencové revoluce vlastnoručně zabil na barikádách čtyři gardisty.“

„Vem ho ďas!“ ulevil si vztekle Pen. „Nebudu se přece bít s kuchařem!“

„On je přece chevalier de Juillet,“ namítl Strong. „V jeho vlasti mu vzdávají čest zbraní.“

„Jak na mně můžete žádat, kapitáne Strongu, abych svedl souboj se sluhou?“ otázal se Pen posupně. „Na toho by stačil policajt, ale – ale –“

„A co se mnou – se mnou byste se střílel?“ řekl Strong se smíchem. „Ne, děkuji, jako by se stalo – tohle bylo jen žertem. Jsem tady proto, abych spory urovnával, a ne abych se bil. Já se tady Mirobolanta snažím uchlácholit, domlouvám mu, že jste to slovo ‚kuchař‘ nemínil jako urážku – že se úplně příčí všem zdejším mravům, aby placený funkcionář v domácnosti, jak jsem se vyjádřil, nabídl rámě dceři svých zaměstnavatelů.“ A pak pověděl Penovi to ohromné tajemství, jež mu prozradila madame Fribsbyová – jakou prudkou vášeň pojal chudák kuchař.

Když to Artur slyšel, zplna hrdla se tomu smál, i se Strongem, a zuřivý vztek na Francouze ho rázem přešel. Byl přece sám celý večer nemožně žárlivý a pídil se po zámince, aby mohl Pynsenta nějak urazit. Vzpomněl si, jak tehdy kvůli své první lásce žárlil na Oakse, a byl ochoten odpustit každému, koho ovládla takováhle vášeň. A tak vešel do kavárny k Mirobolantovi s upřímně nabídnutou rukou a pronesl k němu francouzský proslov, v němž prohlásil, že je „Sincèrement fâché ďavoir usé une expression qui avait pu blesser Monsieur Mirobolant, et qu’il donnait sa parole comme un gentilhomme qu’il ne l’avait jamais, jamais – intendé –“ Tuhle francouzskou zkomoleninu Pen plácl jen tak nazdařbůh, místo anglického „intended“, ale přesto si v duchu náramně liboval, jak plynně a správně se ve francouzštině dovede vyjadřovat.

„Bravo! Bravo!“ vykřikl Strong – Penovým proslovem se velice pobavil, a zároveň ho těšilo, že byl tak přívětivý. „A chevalier Mirobolant ovšem teď odvolává výraz, jehož prve užil, a upřímně toho lituje.“

„Monsieur Pendennis podal sám důkaz, že jsem neměl pravdu a že je galant homme,“ prohlásil velice zdvořile Alcide.

A tak si podali ruce a rozešli se. Artur pak ihned poslal Lauře to psaníčko, načež se s kapitánem odebral k stájím pro Strongova koně.

V kočárku cestou domů Strong Pena vychvaloval, jak báječně se zachoval a jak dovede francouzsky. „Jste hodný hoch, Pendennisi, a francouzsky mluvíte, u Joviše, jako Chateaubriand!“

„Mluvím francouzsky už od dětství,“ podotkl Pen, a Strong byl tak laskav, že se pět minut zdržel smíchu, ale potom se hlasitě rozřehtal, jenže Pendennis až dodnes možná nepochopil čemu.

Když dojeli k Mumlavě, začínalo se už rozednívat – a tam se rozloučili. Tu dobu už bylo v Baymouthu po plese. Madame Fribsbyová s Mirobolantem se vraceli domů claveringskou drožkou, Laura už s lehkým srdcem usínala v domě lady Rockminsterové a Claveringovi v baymouthském hotelu, kde se na noc ubytovali. Za chvíli po výtržnosti způsobené Penem a vrchním kuchařem vyšla Blanka z místnosti, kde se podávalo občerstvení, bledá jako citronová zmrzlina. Jelikož neměla po ruce jinou confidante, řekla své komorné, že zažila ohromně romantické dobrodružství – setkala se s velmi zajímavým člověkem – který znal toho, kdo ji přivedl na svět – jejího pronásledovaného – nešťastného – hrdinského – jejího zavražděného otce! A před spaním začala skládat sonet na počest jeho mánům.

Cestou domů se Pen příteli chevalierovi ani slovem nezmínil o psaníčku, jímž v Baymouthu tak nedočkavě Lauru zpravil o svém úmyslu. Mohl s tím přece počkat, až se Laura vrátí domů, což se mělo stát hned nazítří. Nežárlil nijak doopravdy na Pynsenta, že by si mohl získat její přízeň – jako ve všech ostatních záležitostech, pokud šlo o matku či Lauru, téměř ani nezapochyboval, že mu bude vyhověno na pouhé požádání, poněvadž ani jedna, ani druhá mu nedovedou nic odepřít.

Když z Heleniných úzkostlivých očí vyčetl otázku, co se dělo v Baymouthu a zda se její zamilovaná naděje splnila, vyprávěl jí vesele o pohromě, která ho tam stihla, prohlásil se smíchem, že nikdo na světě by se přece v takové nešťastné situaci neodhodlal k vyznání lásky, a tvářil se, jako by to vůbec bral na lehkou váhu. „Na takovéhle sentimentální věci je dost času, maminko, až se Laura vrátí,“ řekl, vrhl na sebe do zrcadla neodolatelný pohled a matka mu shrnula vlasy z čela a políbila ho – samozřejmě byla rovněž přesvědčena, že mu žádná žena nemůže odolat, a byla toho dne nesmírně šťastna.

Pokud Pen nebyl s ní, zaměstnával se balením knih a kufrů, pořádáním a pálením svých papírů, čištěním a ukládáním lovecké pušky do pouzdra – zkrátka přípravami k odjezdu. Byl sice ochoten se oženit, ale náramně se mu chtělo do Londýna, jelikož správně usoudil, že v třiadvaceti letech je už čas, aby se vážně pustil do života a vynasnažil se co nejrychleji nějak zbohatnout.

K tomu cíli si už vypracoval plán. „Najmu si tam byt a dám se zapsat do advokátní koleje. S pár stovkami liber se první rok docela dobře protluču, a pak se už nepochybně uživím perem, tak jako se to daří tolika mladíkům z Oxbridge, co jsou v Londýně. Mám už jednu tragédii, komedii a román, jen to potřebuji dokončit, a jistě na nich něco vydělám. A tak si budu žít docela pěkně, nemusím ani pumpovat chudinku maminku, dokud se neuplatním u soudu. Potom se jednoho dne vrátím a ožením se s Laurou – a maminka bude přešťastná, ta dobrá duše! Laura je také hodná, mírná jako anděl, a mimo to je také moc hezká, a zasnoubení mi jen prospěje – aspoň se trochu usadím, viď, Ponto?“ Takhle si náš snílek stavěl zámky ve vzduchu, když se s dýmkou a se svým psem procházel v zahradách a ovocných sadech na svém malém panství Dubí. „Ano, Laura mi pomůže, abych se konečně usadil, že? Ale tobě se bude po mně stýskat, co, kamaráde?“ zeptal se Ponta, který zavrtěl ohonem, strčil hnědý čumák pánovi do dlaně a olízl mu ruku i botu – takhle se k němu v tamtom domě lísali všichni, a Pen přijímal ten hold, jako lidé přijímají každé takové lichocení.

Laura přijela domů nazítří dost pozdě, a jako na zlost ji z Claveringu přivezl pan Pynsent. Nemohla, chudinka, odmítnout jeho nabídku, ale jak se jen ukázal, Artur Pendennis se začal mračit jako před bouřkou. Laura to viděla a mrzelo ji to, ale dychtivá vdova si nepovšimla ničeho – bezpochyby se nemohla dočkat, aby se ta choulostivá otázka honem vyřešila, a proto velmi brzy po Lauřině návratu řekla, že snad půjde spát. Ihned také vstala z pohovky, na níž téměř ustavičně polehávala a kde u ní Laura sedávala s šitím nebo s knihou. Ale když chtěla Helena už jít, Laura s uzarděním a trochu ulekaným tónem řekla, že je také velmi unavena a chtěla by jít spát – a tak se vdově její záměr zhatil, alespoň pro ten večer, a Pen musel vyčkat ještě jeden den v nejistotách, pokud šlo o jeho osud.

Měl pocit uražené důstojnosti, že je takto nucen zatím antišámbrovat, než se mu dostane slyšení. Nechat takového sultána tak dlouho čekat! Chtěj nechtěj musel však také na kutě, ale po tom zklamání se vyspal náramně dobře a probudil se časně ráno – otevřel oči a uviděl v pokoji matku.

„Vstávej, Pene, miláčku!“ řekla. „Nebuď líný! Je nádherný den. Od rozednění už nemohu spát a Laura už je hodinu venku, v zahradě. Když je takovéhle krásné ráno, každý by už měl být venku v zahradě.“

Pen se dal do smíchu. Věděl, co hodné matičce především leží na srdci. Vdovu jeho dobromyslný smích potěšil. „Ó, ty potutelný pokrytče!“ řekl a políbil ji. „Ó, ty lstivé stvoření! Jak by se někdo mohl vůbec pokoušet, aby se zachránil z tvých úkladných osidel! A to si musíš vyhlédnout za oběť zrovna vlastního syna?“ Helena se také dala do smíchu – v rozpacích a vzrušením se začervenala. Byla přešťastná, ta dobrá, něžná žena, která tolik usilovala o ten sňatek – a její nejtoužebnější přání se tedy mělo vyplnit!

A tak po několika významných pohledech a spěšných slovech Helena od Artura odešla a mladý hrdina vstal z postele, začal se všelijak krášlit, oholil si svou božskou bradu a za půl hodiny vyšel ven do zahrady za Laurou. Při své ranní toaletě se zabýval dost skličujícími myšlenkami. „Připoutám se nadobro, na celý život, jen abych mamince udělal radost. Laura je nejlepší žena na světě a – a půjčila mi peníze. Kéž bych je nebyl nikdy přijal – kéž bych nemusel splnit tu povinnost teď hned! Ale když ten sňatek oběma ženským tolik leží na srdci, musím jim zřejmě vyhovět – tak do toho! Člověk má být rád, že může obšťastnit takové dvě nejhodnější bytosti na světě!“ Když situace konečně dozrála k rozuzlení, Pen velice zvážněl, neměl nikterak povznesenou náladu – naopak měl pocit, že má přinést ohromnou oběť.

Na procházky do zahrady Laura obvykle chodila v jakémsi stejnokroji – sice velmi jednoduchém, ale podle úsudku mnohých docela slušivém. Na hlavě měla široký slaměný klobouk s širokou vlající pentlí, která byla možná úplně přebytečná, ale klobouk Lauřin hezký obličej alespoň chránil před sluncem. Přes šaty obvykle nosila širokou halenu či zástěru, půvabně přitaženou k štíhlému tělu ozdobným pasem, a ruce si před oblíbenými trnitými růžovými keři chránila rukavicemi s vysokými manžetami, v kterých vypadala náramně rezolutně, div ne jako voják.

Zvláštní shodou okolností jí v tváři pohrával týž úsměv, jímž se Penovi vysmívala tam na plese, a vzpomínka na tu pohromu ho znovu dopálila. Ale když ho Laura spatřila, jak k ní přichází po pěšině zase tak zasmušilý a jakoby ustaraný, šla mu vstříc s dokonale a až vyzývavě dobromyslným úsměvem – vztáhla k němu ruku v rukavici, aby ji stiskl ve své, bude-li mu libo – a Pen to blahosklonně učinil. Ale ani ten důkaz přízně mu nezahnal z obličeje tragický výraz – stále na Lauru hleděl tak bezútěšně a smrtelně vážně.

„Promiň mi tu rukavici,“ řekla se smíchem Laura a stiskla mu ruku. „Copak se zas na sebe zlobíme, Pene?“

„Proč se mi směješ? Na plese v Baymouthu ses mi smála také a zesměšnilas mě tam před lidmi.“

„Ale, Pene, drahoušku, to jsem opravdu nechtěla!“ odpověděla dívka. „Při té – při té malé nehodě jste se vy dva, ty a slečna Roundlová, tvářili náramně směšně, tak copak jsem z toho mohla dělat tragédii? Vždyť si tím pádem nikdo neublížil, Arture. A pak, nejhůř na tom přece byla slečna Roundlová.“

„K čertu se slečnou Roundlovou!“ vztekle se rozkřikl Pen.

„Vypadala opravdu směšně,“ řekla Laura s šibalským úsměvem. „Tys byl ihned zas na nohou, ale ona tam chudinka zůstala sedět na podlaze v červených krepových šatech a tak lítostivě se rozhlížela kolem – ne, to tak hned nezapomenu!“ Laura udělala obličej po slečně Roundlové, jak se v té chvíli tvářila, ale ihned se kajícně zarazila a řekla: „No, nesmíme se jí smát, ale ty bys byl určitě k smíchu, Pene, kdyby ses pro takovou hloupost zlobil.“

„Lauro, ty by ses mi neměla smát,“ prohlásil Pen zatrpkle. „Ty rozhodně ne.“

„A proč ne? Copak jsi tak vznešená osobnost?“ zeptala se Laura.

„Naopak, Lauro – jsem velký chudák,“ prohlásil Pen. „Copak jsi mě nepotrápila už dost a dost?“

„Pene, drahoušku, jak to?“ podivila se Laura. „Věř mi, věř, ani mě nenapadlo, že by ses pro takovou hloupost mohl mrzet. Myslela jsem, že tak chytrý člověk jako ty snad snese od sestřičky neškodný žertík,“ řekla a zase k němu vztáhla ruku. „Jestli jsem ti ublížila, drahý Arture, odpusť mi to, prosím.“

„Tvá laskavost mě pokořuje ještě víc, Lauro, než když se mi směješ,“ odpověděl Pen. „Máš vždycky nade mnou vrch.“

„Co, já že mám vrch nad velkým Arturem Pendennisem? Je to možné?“ řekla slečna Laura, která při své nesmírně laskavé povaze byla možná i trošku zlomyslná. „Copak se vůbec nějaká žena může k tobě rovnat – to si přece nemyslíš?“

„Ten, kdo prokazuje dobrodiní, neměl by se vysmívat,“ prohlásil Pen. „Nemám to rád, Lauro, když se mi má dobrodějka směje – to se ten závazek pak moc těžko snáší. Ty mnou pohrdáš, protože jsem od tebe přijal peníze, a já si opovržení zasloužím, ale je to bolestná rána, když ji zasadíš ty.“

„Peníze! Závazek! Styď se, Pene, tohle je opravdu nepěkné,“ řekla Laura a prudce se zarděla. „Copak naše mamička nemá nárok na všechno, co nám patří? Vždyť já jí vděčím za všechno štěstí tady na světě, Arture! Co záleží na pár mizerných librách, když můžeme její něžné srdce upokojit a ulehčit jí starost o tebe? Šla bych třeba dřít na pole, šla bych někam za služku – dala bych za ni život. Ty to víš,“ pokračovala rozčileně, „jak tedy můžeš ty mizerné peníze považovat za nějaký závazek? Ó Pene, to je kruté – je tebe nedůstojné brát to takhle! Kdo jiný než můj bratr má se dělit se mnou o to, co mi přebývá? – A pak, vždyť mi ty peníze ani nepatřily – všechno, co mám, patří přece mamičce, může si s tím dělat, co chce – i s mým životem.“ A dívka vrhla nadšený pohled k Helenině oknu a v duchu té hodné ženě žehnala.

Helena se právě nepozorovaně dívala z okna, k němuž se Laura při těch slovech obracela očima i srdcem – s hlubokým zájmem a pohnutím se dívala na své dvě děti, s touhou a nadějí, že se jí vyplní to, zač se celý život modlila. A kdyby Laura byla mluvila tak, jak Helena doufala, kdoví jakých pokušení by Artur Pendennis byl býval ušetřen a jaké jiné zkoušky by býval musel podstoupit! Byl by třeba po celý život zůstal v Dubí a byl by tam zemřel jako venkovský zeman. Ale byl by opravdu unikl pokušení? To je člověku pořád úslužně v patách, ať se hne, kam chce – na venkově, a třeba i někde v poustevně, nejen ve velkoměstě, a jak je známo, provází osamělého uprchlíka i v nejodlehlejší a nejnepřístupnější poušti.

„Patří-li tvůj život opravdu mé matce,“ řekl Pen, rozechvělý a ve velkém rozčilení, „víš, Lauro, co je její velké přání?“ A vzal ji znovu za ruku.

„Co, Arture?“ řekla, spustila ruku, podívala se na něho, pak zase pohlédla k tomu oknu a sklopila oči k zemi, aby se vyhnula Penovu upřenému pohledu. Byla rovněž rozechvělá, neboť tušila, že dochází k rozuzlení, na něž se v duchu už připravila.

„Lauro, maminčino největší přání tady na světě je – myslím, že víš co,“ začal Pen. „Přiznám se ti, že se mnou o tom kolikrát mluvila, a jsi-li ochotna je splnit, sestřičko, jsem i já ochoten. Zatím jsem ještě moc mladý, ale zažil jsem už tolik trápení a zklamání, že mám pocit, jako bych byl starý a znavený muž. Snad ti už ani nemohu nabídnout srdce – snad mi z něho nic nezbylo. Ještě než jsem se pustil do životního zápasu, už mě málem opouštějí síly. Jsem ztroskotanec – a musel jsem hledat pomoc u těch, kterým bych ji byl měl sám poskytnout. Tvá šlechetnost a štědrost mě zahanbuje, drahá Lauro – musím se ti k tomu přiznat, ale jsem ti za ni vděčný. Když jsem se od maminky dověděl, co jsi pro mne udělala – že tys mě znovu vyzbrojila a přiměla, abych se ještě jednou pustil do boje, zatoužil jsem, abych se ti mohl vrhnout k nohám, abych ti mohl říci: ‚Lauro, chceš se do toho zápasu pustit po mém boku? Tvá laskavá účast mě v něm bude povzbuzovat. Budu mít na pomoc tu nejútlocitnější a nejšlechetnější družku na světě.‘ Chceš si mě vzít, drahá Lauro, aby naše matka byla šťastná?“

„Myslíš, Arture, že by mamička byla šťastná, kdybys ty nebyl?“ otázala se Laura tichým, smutným hlasem.

„A proč bych neměl být, kdybych měl po boku takové drahé stvoření, jako jsi ty?“ odpověděl dychtivě Pen. „Nemohu ti věnovat svou první lásku. Jsem zklamaný člověk. Ale věř, miloval bych tě opravdově a něžně. Ztratil jsem leckterou iluzi a ctižádost, ale naděje mě ještě neopustila. Vím, že mám nadání k všeličemus, ačkoli jsem jím doposud tak mrhal, ale mohlo by mi ještě být k něčemu dobré – a jistě by bylo, kdybych měl proč se přičiňovat. Až odjedu, nech mě doufat, že jsem ti zavázán, abych se k tobě vrátil. Nech mě odjet a pracovat a těšit se, že se mnou budeš sdílet mé úspěchy, budu-li jaké mít. Už jsi mi dala tolik, drahá Lauro – a ode mne nechceš přijmout nic?“

„Co mi můžeš dát, Arture?“ otázala se Laura tak nesmírně smutným hlasem, až se Pen ulekl, že si takovými řečmi snad zadal. Jeho vyznání lásky vskutku nebylo takové, jaké by jí byl udělal ještě před dvěma dny, kdy rozohněný nadějí a vděčností přiběhl k ní jako k své spasitelce, aby jí poděkoval za vydobytou svobodu. Kdyby s ní byl tehdy směl mluvit, byl by mluvil jinak a ona by ho snad byla i vyslechla jinak. Byl by ji tehdy s vděčným srdcem požádal o to její – nebyl by jí své nabídl unavené, aby je podle libosti přijala nebo odmítla. Lauru urážely ty podmínky, s jakými se jí Pen nabízel. Vždyť vlastně řekl, že ji nemiluje, a přece by nechtěl být odmítnut. „Dávám se ti, abych oblažil matku,“ řekl vlastně. „Vezmi si mě, když si tolik přeje, abych přinesl tu oběť.“ Hrdá dívka za žádných takových podmínek nebyla s manželstvím svolná – ani ji nenapadlo přiběhnout, poněvadž se Penovi uráčilo na ni zamávat, a proto když Arturovi odpověděla, ozývalo se v jejím hlase pevné odhodlání zůstat svobodná.

„Ne, Arture, mamičku by naše manželství neoblažilo, jak si to představuje, protože ty bys byl zakrátko nespokojený. Já už také dlouho vím, že si to přeje – je moc upřímná a nedovede utajit nic, co má na srdci. Kdysi jsem si snad sama myslela – ale s tím je teď už konec – že bych tě mohla – že by to mohlo být, jak si ona přeje.“

„Myslíš si na někoho jiného,“ řekl Pen – její tón ho rozzlobil – a vzpomněl si na události posledních dní.

„Tuhle narážku sis mohl ušetřit,“ odpověděla Laura a hrdě vztyčila hlavu. „Srdce, které je ve třiadvaceti letech znavené láskou jako tvé, jak říkáš, mělo by umět odolat i žárlivosti. Natolik se nesnížím, abych se ti zpovídala, jestli pomýšlím na někoho jiného a jestli někomu dávám naději. Tohle obvinění ani nepřipustím, ani nevyvrátím – a tak tě prosím, aby ses o něčem podobném víckrát nezmiňoval.“

„Odpusť mi to, Lauro, prosím tě, jestli jsem tě urazil – ale jestli jsem žárlivý, což to není důkaz, že mám srdce?“

„Pro mne není, Arture. Snad si v téhle chvíli myslíš, že mě miluješ, ale jen proto, že jsi dostal košem. Kdyby tu nebyla žádná překážka, jistě bys o mne tolik nestál. Protože mě nemiluješ, Arture. Za tři měsíce bych tě omrzela, tak jako – tak jako skoro všechno. A kdyby mamička viděla, že tě to mrzí, byla by ještě nešťastnější, než když se dozví, že jsem tě odmítla. Buďme dál jako bratr a sestra, Arture – ale nic víc. Tohle malé zklamání jistě snadno přežiješ.“

„Pokusím se,“ odpověděl náramně rozhořčeně.

„Copak jsi to nezkusil už dřív?“ opáčila Laura trochu zlostně, poněvadž se na Artura už moc dlouho zlobila a byla patrně odhodlána, že teď se s ním konečně vypořádá. „A příště, Arture, až se budeš zas nabízet nějaké ženě, neříkej jí to, cos prve řekl mně: ‚Nemohu ti už nabídnout srdce – nemiluji tě, ale jsem ochoten si tě vzít, protože má matka si to manželství přeje.‘ My žádáme něco víc na oplátku za svou lásku – aspoň já ano. Nemám s tím dosud žádné zkušenosti a neměla jsem dosud ani tu – tu příležitost, kterou jsi mi před chvílí předhazoval, a nemyslím si na nikoho jiného. Přiznal ses i své první lásce, Arture, že nemáš srdce? Řekl jsi té druhé, že ji sice nemiluješ, ale že tě může mít, bude-li chtít?“

„Koho – koho tím vlastně myslíš?“ zeptal se Artur, celý uzardělý a hrozně rozzlobený.

„Koho jiného než Blanku Amoryovou, Arture,“ odpověděla hrdě Laura. „Není to ani dva měsíce, cos jí vzdychal u nohou – cos na ni psal básně a schovával jsi je v tom dutém stromě u řeky. Dobře jsem to věděla. Viděla jsem tě tam – totiž ona mi je ukázala. Ani jeden, ani druhý jste to snad nemysleli vážně, ale rozhodně je teď ještě brzy, Arture, aby ses znovu zamiloval. Počkej aspoň, než uplyne lhůta tvého – tvého vdovství, Arture, a začni pomýšlet na ženění, teprve až přestaneš nosit smutek.“ – (Tu Lauře vstoupily slzy do očí a ona si je lehce setřela rukou.) „Zlobím se a jsem uražená a na to nemám právo, proto tě teď zase já prosím za odpuštění, Arture. Měl jsi právo zamilovat se do Blanky. Je tisíckrát hezčí a vzdělanější než – než kterékoli děvče tady nablízku, a tys nemohl vědět, že je bez srdce – ale když jsi to poznal, udělal jsi správně, že jsi ji nechal. Neměla bych ti vyčítat kvůli Blance Amoryové – neměla bych ti předhazovat, že tě zklamala. Odpusť mi to, Pene,“ – a znovu přívětivě podala Penovi ruku.

„Byli jsme žárliví oba,“ řekl Pen, „a tak si, drahá Lauro, oba odpusťme,“ chytil ji za ruku a byl by ji k sobě přitáhl. Domníval se, že Laura se vůči němu obměkčuje, a málem si už připadal jako vítěz.

Ale ucouvla a slzy jí vyschly – upřela na něho pohled tak smutný a přísný, že zas ucouvl on před ní. „Rozuměj mi dobře, Arture,“ řekla, „nemůže to být. Ty nevíš, oč žádáš, a proto se na mne přespříliš nezlob, když ti řeknu, že si to podle mého přesvědčení nezasluhuješ. Co chceš ženě nabídnout za její lásku, čest a poslušnost? Jestli někdy tohle slíbím, Pene, budu to mínit vážně, a s božím požehnáním se vynasnažím svůj slib plnit. Ale ty – co zavazuje tebe? Tobě nezáleží na mnohém, co je nám ženám svaté. Nechci si ani pomyslit, a tím méně se tě ptát, kam až tě zavádí tvé nevěrectví. Nabízíš manželství, abys vyhověl své matce, a přiznáváš se, že nemůžeš nabídnout své srdce, poněvadž ti z něho nic nezbylo. Ale, Arture, co mi tedy vlastně nabízíš? Jak můžeš tak unáhleně a lehkomyslně uzavírat takovouhle úmluvu? Ještě před měsícem by ses byl nabídl jiné. Prosím tě, nezahrávej si tak opovážlivě se srdcem svým a druhých! Jdi a pusť se do práce – jdi a polepši se, drahý Arture, protože já tvé chyby znám a odvažuji se teď o nich mluvit – jdi a proslav se nějak, když tvrdíš, že jsi toho schopen, a já se budu za tebe modlit a doma se ti budu starat o naši drahou mamičku.“

„Je tohle tvé nezvratné rozhodnutí, Lauro?“ řekl Pen prosebně.

„Je,“ odpověděla Laura s hlavou sklopenou, ještě jednou mu podala ruku a odešla. Viděl ji, jak prošla obrostlou verandou a zmizela v domě. V téže chvíli se spustily záclony v okně matčina pokoje, ale on si toho nepovšiml – neměl ani tušení, že Helena byla svědkem jejich rozmluvy.

Byl rád, nebo se zlobil, že jejich rozmluva takhle dopadla? Požádal Lauru o ruku, ale s nepřiznaným pocitem vítězství se zaradoval, že je dosud volný. Odmítla ho, ale copak ho nemiluje? Přiznala se k žárlivosti, a proto se dále domníval, že mu její srdce patří, ať si Laura říká, co chce.

A teď bychom snad měli vylíčit i výjev, k němuž v Dubí došlo mezi vdovou a Laurou, když se Heleně musela přiznat, že Artura Pendennise odmítla. Snad to byla ta nejtěžší zkouška, kterou Laura v téhle věci musela podstoupit a která jí způsobila největší bolest. Ale nejsme rádi svědky toho, když je hodná žena nespravedlivá, a tak se už ani slovem nezmíníme o hádce, k níž z téhle příčiny došlo mezi Helenou a její adoptovanou dcerou, ani o tom, kolik hořkých slz musela nebohá Laura ještě prolít. Bylo to po prvé, co se s Helenou nepohodly, a tak to tím víc bolelo. Pen odjel z domova, ještě než se zas udobřily – a Helena, ač dovedla odpustit téměř všechno, Lauře její spravedlivé rozhodnutí odpustit nemohla.

KAPITOLA XXVIII
Babylón

Čtenář teď laskavě musí s námi opustit lesy a západní mořské pobřeží, klevetivý Clavering a jednotvárný život v ubohém malém Dubí a musí se s Arturem Pendennisem vydat spěšným dostavníkem do Londýna, kde Pen konečně už hodlá vyzvat svět na souboj a udělat štěstí. Dostavník hrčí nocí, dál a dál od přívětivých bran domova, a mladík si v duchu spřádá všelijaké plány do budoucího života: jak by si měl počínat co nejmoudřeji, aby si vydobyl úspěch, a po případě i slávu. Ví, že je lepší než mnozí, kteří ho v honbě za úspěchem doposud předstihli, a vyčítá si svůj počáteční nezdar, ale ten ho naučil rozvaze a nepřipravil ho ani o odvahu, ani (přiznejme to) o sebevědomí. Steré dychtivé představy a nedočkavé naděje mu nedají usnout. Po všech těch nehodách, celoročních úvahách a po tom sebezpytování je o mnoho starší, než když před dvanácti měsíci po této silnici ujížděl do Oxbridge a odtamtud zpátky domů! V temnotě se s nevýslovnou láskou a něhou obrací v myšlenkách k milující matce, která mu při loučení požehnala a přes všechny jeho dřívější omyly a pošetilosti stále mu důvěřuje a stále ho miluje. Kéž je jí požehnáno! modlí se mladík s očima pozdviženýma ke hvězdám. Kéž mi je dána síla, abych pracoval, abych vytrval, abych byl poctivý, vystříhal se pokušení, abych byl hoden té oddané duše, která mě tak vroucně miluje. Pravděpodobně v téhle chvíli také nemůže spát a vysílá k svému Otci nevinnější prosby než já za blaho svého syna! Láska té ženy je mu talismanem, na němž lpí, a tak doufá, že nakonec vyvázne se zdravou kůží. A láska Lauřina – málem by si ji rovněž odvážel s sebou, ale ona mu ji odepřela, a jistě jí není hoden. To si aspoň přizná, zahanbeně a kajícně – uznává, že ona má povahu lepší a ušlechtilejší než on – to všechno uznává, a přece je rád, že je volný. „Nejsem pro takovou bytost dost dobrý,“ přiznává si. Couvá před její neposkvrněnou krásou a nevinností jako před něčím, z čeho má strach. Ví, že takové družky není hoden – tak jako mnohý prostopášník, který v mládí býval zbožný a nevinný, přestane chodit do kostela, kde kdysi býval často – vyhýbá se mu, ale nikoli ze zloby – tuší, že nemá právo překročit jeho práh.

Těmito úvahami se Pen zaměstnával, takže usnul teprve za mrazivého úsvitu říjnového dne a probudil se hodně osvěžený, jakmile dostavník zastavil u staré hospody v B – – –, kde od svých dětských let už tolikrát vesele posnídal na cestě ze školy i z koleje. Když odtamtud odjížděli, slunce už zářilo na nebi – dostavník drnčel velkou rychlostí, trubka hlaholila, patníky se pokaždé jen mihly kolem, a Pen pokuřoval a žertoval s průvodčím a spolucestujícími, i s lidmi při té dobře známé silnici. Co chvíli bylo na ní živěji a rušněji, naposled přepřahali v H – – –, a dostavník dojel do Londýna. Který mladík nepocítil rozkošné mrazení, když se octl v tom ohromném městě? Ujížděly k němu stovky jiných povozů s tisíci cestujících. „Já patřím semhle,“ říkal si Pen. „Tady mě teprve čeká boj, v němž musím zvítězit, nebo padnout. Doposud jsem byl jen chlapec a povaleč. A teď tolik, tolik toužím ukázat, že dovedu být muž!“ Ze svého místa na střeše dostavníku mladík dychtivě shlížel na to velkoměsto, asi stejně toužebně, jako se mladí vojáci nemohou v předvečer bitvy dočkat, až se vyznamenají v boji.

Cestou se Pen seznámil s bodrým spolucestujícím v ošumělém haveloku, který toho namluvil spoustu o všelijakých literátech, s nimiž se přátelil – byl to dopisovatel jedněch londýnských novin a vracel se odněkud ze západu, kam se za svůj list vypravil na atletické zápasy. Ten pán se zřejmě znal se všemi soudobými vynikajícími literáty a mluvil o Tomu Campbellovi, Tomu Hoodovi a Sydneym Smithovi a vůbec o kdekom, jako by byl jejich nejdůvěrnější přítel. Když projížděli Bromptonem, ukázal Penovi kritika pana Hurtla, který šel kolem s deštníkem, a Pen si na střeše div nevykroutil krk, aby se na něho dobře podíval. Řekl, že pan Hurtle také studoval u Bonifáce, jako on. A pan Doolan z týdeníku Tom a Jerry (ten název i s adresou byl totiž na jeho navštívence, kterou dal Penovi) přisvědčil: „To se ví, vždyť jsem se s ním tehdy moc dobře znal.“ Pen si to považoval za velkou čest, že spatřil proslulého pana Hurtla, jehož dílům se obdivoval. Zatím ještě měl lidi od pera v lásce a úctě: autory, kritiky i redaktory. Dokonce i Wagga, jehož knihy nepokládal za veledíla lidského génia, potají uctíval jako úspěšného spisovatele. Zmínil se o tom, že se s Waggem seznámil na venkově, a Doolan mu řekl, že ten proslulý spisovatel dostane za každý svůj román tři sta liber. Pen si začal ihned vypočítávat, že takhle by mohl vydělávat třeba pět tisíc ročně.

Když dostavník zastavil před Glosterovou kavárnou, byl první známý, kterého Artur potkal, jeho starý přítel Harry Foker – naparoval se po Arlington Street za obrovským koněm, zapřaženým v lehkém kočárku. Měl bílé kožené rukavice a bílé otěže a příroda ho zatím už okrášlila pěkným plnovousem. Vzadu na stupátku se zmítal maličký podkoní, nástupce Stoopidův – byl v uzoučkých kožených kalhotách po kolena a nohy měl do iks. Foker se podíval na uprášený spěšný dostavník s uřícenými koňmi, jímž se v dřívějších dobách tolik najezdil. „Hola, Fokere!“ vykřikl Pendennis. – „Haló, Pene, kamaráde!“ zvolal druhý a přátelsky Arturovi zamával na pozdrav bičem, a Pen byl ohromně rád, že zas vidí milou tvář svého podivínského přítele. Doolanova úcta k Penovi náramně stoupla, když viděl, že má známého, který si jezdí v takovém nádherném kočárku, a Pena nesmírně rozjařilo a potěšilo, že je zas na svobodě v Londýně! Pozval Doolana, aby přišel na večeři do hotelu na Covent Garden, kde se hodlal ubytovat, zavolal si drožku a rozjel se tam v bujaré náladě. Byl rád, že zas vidí uspěchaného číšníka a zdvořile se uklánějícího hoteliéra, poptal se po jeho ženě a kam se poděl starý podomek a byl by si nejradši s každým podal ruku. Měl v kapse sto liber. Oblékl se do nejlepších šatů, povečeřel v kavárně, dal si skromně jen sherry (umínil si totiž, že bude žít úsporně) a pak šel vedle do divadla.

Světla a hudba, spousta lidí a veselá podívaná, všechno to Pena okouzlilo a rozjařilo, jak se stává mladíkům z univerzity nebo z venkova, jimž to je všechno celkem dost nové. Smál se šprýmům a tleskal písničkám, čímž působil náramné potěšení omrzelým denním návštěvníkům v lóžích, které zábava v takových nočních útulcích už dávno vůbec nevzrušovala, a proto rádi viděli, když se tam někdo nový tak dobře bavil. V přestávce se hrdě procházel ve foyerech divadla, jako by byl ve středisku nejvznešenějšího obecenstva. Který omrzelý londýnský světák se nepamatuje, že se v mládí opájel podobným sebeklamem, a nezatouží, aby mu zas dovedl podlehnout? Zase tam byl mladý Foker, ten horoucí ctitel kdejaké zábavy. Procházel se s Granbym Tiptoffem od gardové brigády, bratrem lorda Tiptoffa, a s lordem Colchikem, strýcem kapitána Tiptoffa, ctihodným starým aristokratem, který se honil za zábavou už od dob první Francouzské revoluce. Foker radostně přiběhl k Penovi a naléhavě ho zval do své lóže, kde seděla dáma s dlouhatánskými lokýnkami a běloskvoucími rameny. Byla to slečna Blenkinsopová, vynikající představitelka hlavních úloh v komediích ze vznešeného světa, a vzadu v lóži klímal starý Blenkinsop v paruce, její papá. V divadelních referátech se mu říkalo „veterán Blenkinsop“ – „zasloužilý Blenkinsop“ – „dávný oblíbenec obecenstva Blenkinsop“ a dostával obyčejně v kusech takové úlohy, kterým se říká komický starý – hrál totiž komického starého nejen na veřejnosti, ale i v soukromém životě.

To už bylo asi jedenáct – paní Pendennisová v Dubí už byla v posteli a říkala si, zda její drahoušek Artur konečně už odpočívá po té cestě. Laura byla také ještě vzhůru. A včera v noci tou dobou dostavník ujížděl tichými lučinami, kde zpovzdálí mrkala světélka v oknech domků, a ztemnělými lesy pod jasnou hvězdnatou oblohou, a Pen si svatosvatě sliboval, že se polepší, že bude odolávat pokušení, a srdcem byl doma… Ale v té chvíli se hrála úspěšná fraška a paní Learyová v husarském kabátě a prýmkovaných přiléhavých kalhotách okouzlovala obecenstvo svými bujnými šprýmy, krásnou postavou a rozkošnými písničkami.

Pro Pena to bylo něco docela nového a byl by paní Learyovou rád poslouchal dál, ale ostatní v lóži nestáli o její písničky ani o ty trikotové pantalóny a ustavičně se bavili hlasitým hovorem. Tiptoff věděl, odkud Learyová má ty maillots. Colchicum ji viděl v roce čtrnáct – bylo to její první vystoupení na jevišti. Slečna Blenkinsopová řekla, že zpívá úplně falešně, což bolestně překvapilo Pena, kterému se zdála krásná jako anděl a její zpěv mu připadal jako slavičí klokot. A když se na scéně ukázal Hoppus jako sir Harcourt Featherby, první milovník v té hře, pánové v lóži prohlásili, že Hoppus začíná nějak stárnout, a Tiptoff mu chtěl hodit kytici slečny Blenkinsopové.

„Ani za nic na světě!“ protestovala dcera veterána Blenkinsopa. „Dostala jsem ji od lorda Colchica.“

Pen se upamatoval na jméno toho aristokrata, a tak mu s hlubokou poklonou a s uzarděním řekl, že se musí Jeho Lordstvu ještě poděkovat za to, že ho na žádost strýce, majora Pendennise, doporučil za člena do klubu Polyanthus.

„Cože, vy jste synovec Parukáče?“ podivil se lord. „Prosím za prominutí, říkáme mu všichni Parukáč.“ Pen se začervenal, když slyšel, že strýci tak familiérně přezdívají. „Odhlasovali jsme vás minulý týden, že? Ano, minulou středu večer. Váš strýc při tom nebyl.“

To byla pro Pena radostná zpráva! Prohlásil, že je lordu Colchicovi opravdu velice zavázán, a přednesl mu pěkný děkovný proslov, jemuž lord naslouchal s kukátkem u očí. Pen byl radostí celý pryč při pomyšlení, že se stal členem toho elitního klubu.

„Nedívejte se pořád do té lóže, vy ošklivý,“ řekla slečna Blenkinsopová.

„Je to po čertech krásná žena, ta Mirabelová,“ prohlásil Tiptoff, „jenže Mirabel byl zatr – blázen, že se s ní oženil.“

„Zamilovaný starý osel,“ podotkl lord.

„Mirabelová?“ užasl Pendennis.

„Ha-ha!“ zasmál se Foker nahlas. „My ji už známe dávno, co, Pene?“

Byla to Penova první láska. Byla to slečna Fotheringayová. Rok předtím si ji odvedl k oltáři sir Charles Mirabel, rytíř Řádu lázně a bývalý vyslanec u dvora v Pumprnáklu, který sehrál tak důležitou úlohu při jednáních před kongresem ve Swammerdanu a v zastoupení Jeho Veličenstva britského krále podepsal mír v Pultusku.

„Emily byla odjakživa pitomá nána,“ řekla slečna Blenkinsopová.

„E, e – pas si bête!“ protestoval starý lord.

„Měl byste se stydět!“ okřikla ho herečka, která neměla nejmenší potuchy, co jeho slova znamenají.

Pen se podíval z lóže a spatřil znovu svou první lásku – a žasl, že se do ní vůbec mohl zamilovat.

A tak hned první večer po příjezdu do Londýna byl Artur Pendennis přijat za člena klubu a seznámil se s hvězdou komedií ze vznešeného světa, s jejím otcem, komickým starým, a se skvělou společností veselých světáků, starých i mladých. Lord Colchicum byl sice už hodně v letech, měl pleš a tělesně byl zchátralý, ale pořád se ještě neúnavně honil za zábavou a jeho největší chloubou bylo, že dovede vypít zrovna tolik červeného vína jako nejmladší člen jeho vybrané společnosti. Pohyboval se pouze mezi londýnskou zlatou mládeží, kterou nesčíslněkrát hostil na večeři v Richmondu a Greenwichi, byl osvíceným mecenášem dramatické tvorby kdejakého národa i umění Terpsichořina a zval na bankety divadelní umělce všemožných národností – anglické z divadel na Covent Garden a Strandu, italské z divadla na Haymarket, francouzské z jejich vlastního hezkého divadélka nebo od baletu královské opery. Ve své vile na Temži ten pilíř státu pořádal přepychové hostiny pro desítky mladých pánů ze vznešené společnosti, kteří důvěrně obcovali s dámami a pány od divadla – hlavně pokud obcovali s dámami, neboť vikomt Colchicum si více liboval v dámské společnosti, kterou pokládal za uhlazenější a veselejší než společnost jejich kolegů.

Nazítří šel Pen zaplatit do klubu členské zápisné, jež ho stálo přesně třetinu z jeho stovky liber – stal se tak spoluvlastníkem klubovní budovy a s nesmírným zadostučiněním se tam naobědval. V knihovně se zabořil do obrovské lenošky a pokoušel se přečíst všechny obrázkové časopisy. Byl zvědav, zda se ostatní členové na něho dívají, a divil se, jak se do takových nádherných místností opovažují s kloboukem na hlavě. Potom na klubovním papíře napsal dopis do Dubí, v němž se vyjádřil, že to bude pro něho veliká útěcha, když po celodenní práci bude mít takový pěkný útulek. Pak šel se značnými obavami navštívit strýce v jeho bytě v Bury Street, aby vyhověl matce, která mu vážně doma kladla na srdce, že musí ihned zajít k majoru Pendennisovi – a nemálo se mu ulehčilo, když se dověděl, že major se ještě nevrátil do Londýna. V bytě bylo pusto. V knihovně byl na stole potah z režného plátna a na krbu účty a dopisy mrzutě očekávaly návrat pána domu. Majorova hospodyně řekla, že pán je na kontinentě – s markýzem Steynem v Baden-Badenu. Pen nechal svou navštívenku na polici nad krbem, s ostatní poštou. Dosud na ní bylo vytištěno: Dubí. Když se major vrátil do Londýna, zavčas, aby si užil listopadových londýnských mlh, načež měl v plánu pobýt přes Vánoce u některých přátel na venkově, měl už doma druhou Arturovu navštívenku, tentokrát s adresou Lamb Court, Temple, a s ní dopis od Pena i od jeho matky, v němž majorovi oznamovali, že Pen je v Londýně, dal se zapsat do advokátní koleje v Templu a pilně se připravuje na advokátní zkoušky.

Lamb Court, Temple – kde to je? Major Pendennis se rozpomněl, jak nějaké dámy ze vznešených kruhů mluvívaly o tom, že byly někde na obědě s návladním Ayliffem, který se pohyboval ve „společnosti“ a který měl byt u Nejvyššího soudu – v Templu je tedy patrně odbočka tamějšího vězení a Ayliffe je pravděpodobně velitel toho vězení. Vzpomněl si, že tam kdysi bydlel i pan Deuceace, syn lorda Craba. Major vyslal Morgana, aby vypátral, kde ten Lamb Court vlastně je a jaký byt si tam pan Artur najal. Čilý posel bez nesnází vypátral Penovo bydliště. Diskrétní Morgan svého času dovedl vystopovat lidi, které bylo mnohem nesnadnější nalézt než Artura.

„Jak to tam vypadá, Morgane?“ zeptal se nazítří ráno major v Bury Street – vystrčil hlavu mezi závěsy kolem postele, když mu v husté žluté londýnské mlze jeho osobní sluha připravoval v ložnici věci k oblékání.

„Hodně skromně,“ odpověděl Morgan. „Bydlejí tam právníci, mají jména na dveřích. Pan Artur bydlí hezky vysoko, v třetím patře. Bydlí tam taky pan Warrington.“

„Vida, Warringtonovi ze Suffolku! Nic bych se nedivil – moc dobrá rodina,“ pomyslil si major. „Mladší synové z mnohých našich dobrých rodin si volí právnické povolání. Pěkný byt, co?“

„Viděl jsem ty dveře jen zvenčí, prosím, je tam namalované jméno pana Warringtona a pana Artura a ve dveřích byl zastrčený kus papíru – stálo na něm ‚Budu zpátky v šest‘, ale sluhu jsem tam neviděl, prosím.“

„Každopádně je to úspora,“ podotkl major.

„To je, prosím. Třetí patro. Na schodech tma jako v pytli, to jsem jakživ neviděl. Divím se, jak tam gentleman vůbec může bydlet.“

„Co vy o tom víte, Morgane, jak gentleman má nebo nemá bydlet? Pan Artur bude studovat na soudce, abyste věděl,“ řekl major velice důstojně, čímž rozmluvu ukončil, a začal se v té žluté mlze strojit.

„Vida ho, chlapce!“ říkal si obměkčený strýc. „Napsal mi po čertech pěkný dopis. Colchicum říkal, že si ho pozval na večeři a že se choval jako gentleman. Jeho matka patří k nejhodnějším stvořením na světě. Jestli se už vydováděl, aspoň vytrvá v práci, a mohlo by z něho ještě něco být. Když si pomyslím, že se ten starý blázen Charley Mirabel oženil s tím jeho plamenem, s tou Fotheringayovou! Nerad by sem chodil, dokud mu to nedovolím, a vyjadřuje se pěkně, opravdu mužně. Po těch oxbridžských extravagancích jsem na něho byl zatroleně dopálený – taky jsem mu to dal najevo, když tu tehdy byl – safra, půjdu se tam na něho podívat, ať visím, jestli nepůjdu!“

Major se Morgana důkladně vyptal, jak se nejsnáz dostane do Templu, a dověděl se, že ho městský omnibus doveze až k bráně, a tak jednoho dne po snídani v klubu – nikoli v Polyanthu, za jehož člena byl Pen nedávno zvolen, ale v jiném klubu, jelikož major byl natolik chytrý, že nechtěl mít synovce stálým usedlíkem tam, kde byl sám zvyklý většinou trávit čas – tedy po snídani v jednom klubu použil major veřejného dopravního prostředku a požádal průvodčího, aby ho vysadil u brány Templu.

Když major Pendennis dorazil k tomu zchátralému portálu, bylo už skoro poledne a jakýsi zdvořilý muž s odznakem a v zástěře ho všelijakými tmavými uličkami a různými ponurými klenutými průchody vedl přes několik nádvoří, jedno bezútěšnější než druhé, až se konečně octli v Lamb Court. Na Pall Mall byla dost tma, a co teprve v Lamb Court! V mnohých místnostech tam byly rozžehnuty svíčky – v učebně pana Hodgemana, specialisty pro obhajobu, kde jeho šest žáků při tom osvětlení opisovalo obžaloby, v advokátní kanceláři sira Hokeyho Walkera, kde jeho písař (který vypadal mnohem víc jako gentleman a měl daleko příjemnější vystupování než jeho proslulý nadřízený) blahosklonně ve dveřích rozmlouval s advokátním tajemníkem, i v neutěšeném krámě Curlingově, kde se v slabém mihotavém světle dvou svíček veliké paruky přísedících a předsedů soudu truchlivě vyjímaly na dřevěných hlavách, které tupě civěly na lucernu v nádvoří. Pod ní hráli nějací dva úředníčkové „hlava nebo orel“. Jedněmi dveřmi vešla dovnitř pradlena v dřevácích a druhými vyšel kamelot. Před budovou přecházel sem tam vrátný v bílé zástěře, která jen matně prosvítala tmou. Těžko si lze představit něco bezútěšnějšího, a majora jímala hrůza při pomyšlení, že si někdo mohl vybrat takovouhle rezidenci. „Můj bože!“ říkal si v duchu. „Tadyhle přece nesmím toho chudáčka nechat bydlet!“

Slabé začouzené petrolejové lucerny, které na schodištích v Templu svítí v noci, neosvětlovaly ovšem schody ve dne, a když major na zdi v čísle 6 stěží rozluštil synovcovo jméno pod jménem Warringtonovým, bylo mu ještě víc zatěžko stoupat po těch temných ohavných schodech s lepkavým mokrým zábradlím, na němž mu úplně provlhly rukavice, než s námahou dotápal do třetího patra. V chodbičce jednoho z dvoupokojových bytů hořela svíčka a dveře byly otevřené, takže na nich bylo vidět jméno Warringtonovo i Pendennisovo. Majora přišla uvítat uklízečka, zřejmě Irka, s kbelíkem a s koštětem.

„Pivo?“ rozkřikl se někdo uvnitř. „Tak sem s ním, honem!“

Mluvčí seděl u stolu neholený a kouřil dýmku – o kus dál se rozvaloval v křesle Pen s doutníkem a s nohama nataženýma ke krbu. Před majorem stál rozšklebený výrostek – dělal těm pánům písaře a bylo mu k smíchu, že si majora spletli s pivem. V třetím patře byly místnosti trochu světlejší a major aspoň viděl, jak to tam vypadá.

„Pene, chlapče, to – to jsem já, tvůj strýc,“ řekl a div se nezakuckal v tom kouři. Ale poněvadž kouřili skoro všichni mladíci z velkého světa, nebylo mu tak zatěžko tenhle návyk prominout.

Warrington vstal od stolu a Pen ve velkých rozpacích z křesla. „Prosím za odpuštění, že jsem se prve spletl,“ řekl Warrington bodrým, hlučným hlasem. „Je prosím libo doutník? Skliďte ty věci z lenošky, Pidgeone, a přitáhněte ji k ohni.“

Pen mrštil doutníkem do krbu – potěšilo ho, že mu strýc tak srdečně stiskl ruku. Sotva byl major po těch schodech a v tom kouři schopen promluvit, začal se velmi přívětivě Pena vyptávat, jak se mu daří a jak jeho matce – krev není voda – měl radost, že hocha zas vidí.

Pen mu podal žádané zprávy a pak mu představil pana Warringtona – bývalého studenta od Bonifáce, s nímž bydlí pohromadě.

Majora náramně uspokojilo, když se dověděl, že pan Warrington je mladší syn sira Milese Warringtona ze Suffolku. Před lety sloužil s jedním jeho strýcem v Indii a v Novém Jižním Walesu.

„Najal si tam ovčí farmu a zbohatl – lepší než právničina nebo vojančina,“ podotkl Warrington. „Snad pojedu za ním.“ Tu přišlo očekávané pivo v korbeli se skleněným dnem a Warrington řekl se smíchem, že major asi o ně nestojí, načež si ho důkladně, zhluboka lokl a náramně spokojeně si zápěstím přejel po knírech. Nebyl ani trochu v rozpacích a počínal si naprosto nenuceně. Měl na sobě rozedraný starý lovecký kabát a na bradě modravé strnisko. Pil pivo jako nosič uhlí, a přece na něm bylo znát, že je mladík z vyšších kruhů.

Po tom napití ještě pár minut poseděl v místnosti a pak odešel, aby si Pen se strýcem mohli pohovořit o rodinných záležitostech, bude-li se jim chtít.

„Nenadělá moc cavyků, ten tvůj kamarád, jak se mi zdá,“ řekl major. „Trošku jiný než tví šviháčtí přátelé z Oxbridge.“

„I časy jsou jiné,“ odpověděl Pen s uzarděním. „Teprve nedávno byl připuštěn jako soudní obhájce, nemá klientelu, ale je dobrý právník. Zatím na to nemám, abych studoval u specialisty pro obhajobu, a tak se učím z Warringtonových knih a on mi pomáhá.“

„Je snad tohle jedna z těch knih?“ zeptal se major s úsměvem. Pod židlí, na níž seděl Pen, se válel nějaký francouzský román.

„Dnes není pracovní den, strýčku,“ řekl mladík. „Byli jsme až do noci na jednom večírku – u lady Whistonové,“ vysvětloval, jelikož znal strýcovu slabou stránku. „Byl tam z Londýna kdekdo kromě vás – hrabata, velvyslanci, Turci, Podvazkové řády – bůhví kdo všechno – je o tom v novinách – je tam i moje jméno –,“ (dodal, jako by to byla ohromná legrace). „A setkal jsem se tam se svou starou láskou,“ řekl se smíchem. „Víte, strýčku, koho myslím – lady Mirabelovou – považte, znovu mě jí představili. Podala mi ruku a byla docela přívětivá. Za to mám co děkovat vám, strýčku, že jsem se dostal z téhle bryndy. Představila mě také manželovi – starý světák s hvězdou a blond parukou. Nijak zvlášť chytrý, jak se zdá. A prosím, pozvala mě, abych ji navštívil, ale teď mohu jít bez obav, že tam nechám srdce.“

„Vida, snad se nevyskytly nějaké nové lásky?“ zeptal se major v ohromně dobré náladě.

„Tak dvě tři,“ odpověděl Pen se smíchem. „Ale teď už je, strýčku, neberu au grand sérieux. To člověka přejde, jakmile se jednou spálí.“

„Velmi správně, milý hochu. Plameny a šípy a vášeň a podobně, to takovému zelenáči docela sluší, a tys byl ještě zelenáč, když jsi měl ty pletky se slečnou Fotheringillovou – či Fotheringayovou – či jak se vlastně jmenovala. Ale muž znalý světa už takové pošetilosti nepěstuje. Můžeš to ještě někam dotáhnout. Byla to pro tebe rána, ale snad se z toho dostaneš. Jednou zdědíš nějaký majeteček a každý si představuje, že bude čert ví jak velký. Máš pěkný rodinný původ, pěkný důvtip, pěkné způsoby a pěkný zjev – a tak na mou duši nevím, proč by ses jednou neměl oženit s bohatou ženskou – proč by ses nedostal do parlamentu – proč bys neměl vyniknout a – tak dále. Pamatuj, je stejně snadné oženit se s bohatou jako s chudou – a je po čertech příjemnější zasednout k dobré večeři než někde v pronajatém bytě ohlodávat skopový krk. Tohle si zapiš za uši. Žena s pěknou apanáží je po čertech snazší povolání než právničina, to mi věř. Dávej pozor – já budu také na číhané, a umřu klidně, hochu, jestli se dožiji toho, že budeš mít dobrou ženu, opravdovou dámu, pěkný kočár a pěkný pár koní, že se budeš pohybovat v takové společnosti a stýkat s takovými přáteli, jak se patří pro gentlemana.“ Takhle milující strýček Penovi vyložil svou jednoduchou filozofii.

„Copak by tomuhle asi tak říkaly matka a Laura?“ pomyslil si mladík. Majorovy mravní názory se vskutku neshodovaly s jejich a jeho moudré zásady také ne.

Právě když tento dojemný rozhovor mezi strýcem a synovcem končil, vyšel z ložnice Warrington – ne už rozedraný, ale slušně oblečený, vzpřímený a urostlý, naprosto nenucený a v dobré náladě. Počínal si v tom ošuntělém pokoji vůči hostu tak, jako by to byl nejskvělejší salón v Londýně. A byl to podivný pokoj, v němž se major shledal se synovcem. Koberec byl děravý a na stole byla spousta kol po Warringtonových korbelech piva. Měl tam knihovničku s právnickými kodexy, knihami básní a učebnicemi matematiky, kterou měl velmi rád. (Svého času Warrington patřil v Oxbridgi k nejbujnějším a nejpilnějším studentům a dosud tam měl slavnou pověst jako pašák, který dovedl zmlátit bárkaře, vyhrávat závody, získávat ceny a chlastat mléčný punč.) Nad krbem visela litografie jeho bývalé koleje a v policích stálo několik ošuntělých svazků Platona s jejím známým znakem. V pokoji byly dvě lenošky, pultík na knihy s hromadou účtů a na psacím stole s rozviklanými nohami leželo pár velice hubených desek s žalobami. Nebyl tam věru snad ani jeden kus nábytku, který by byl zůstal ušetřen ran osudu. „Pojďte se, majore, podívat na Penův pokoj. Pen je dandy, má postel se záclonami, chodí ve vyleštěných botách a má necesér se stříbrem.“ Penův pokoj měl skoro až koketní zařízení a na zdích viselo pár pěkných litografií s baletkami a také obrázek Dubí, Penova vlastnoruční kresba. Ve Warringtonově ložnici nebyl kromě postele a velikánské sprchy snad jediný kus nábytku. U postele se válela hromada knih a Warrington v ní spal na slamníku jako Margery Dawová, kouřil dýmku a dlouho do noci četl své oblíbené básně a studoval matematiku.

Když Warrington vyšel ze své ložnice, kde se dal trochu do pořádku, začal pátrat v kredenci po něčem k snídani.

„Smím vám, majore, nabídnout skopovou kotletu? Děláme si je sami, na hodně prudkém ohni – vštěpuji Penovi základní poučky nejen právní, ale i kuchařské, a zároveň i mravní. Pen je velký lenoch, ale náramný dandy.“

Přitom Warrington kusem papíru vytřel rošt, strčil jej do ohně, položil na něj dvě skopové kotlety a vzal z kredence dva talíře, pár nožů, stříbrných vidliček a karaf s kořeněnými omáčkami.

„Stačí jen slovo, majore Pendennisi – v kredenci je ještě jedna kotleta nebo vám Pidgeon dojde pro něco jiného, na co máte chuť.“

Major Pendennis údivem otvíral oči a náramně se bavil, ale řekl, že před chvílí snídal a nebude obědvat. Warrington tedy upekl kotlety a pleskl je na talíře horké, jen zasyčely.

Pen se pustil do kotlety s velkou chutí, ale napřed pohlédl na strýce a přesvědčil se, že je pořád dobře naložený.

„To víte, majore, paní Flanaganová tu není, aby nám je upekla,“ vysvětloval Warrington, „a tomu chlapci je nemůžeme svěřit, protože má chudák celý den plné ruce práce – čistí Penovi boty. Tak, a teď si řádně loknem piva. Pen pije čaj – ale to je nápoj pro báby.“

„Tak vy jste tedy byli včera večer u lady Whistonové?“ řekl major – nevěděl vskutku, o čem má s tím nebroušeným diamantem začít.

„Já u lady Whistonové? Nic pro mne, moc velká otrava. O ženskou společnost nestojím. Já se v ní totiž nudím. Strávil jsem večer filozoficky v Kuchyňce.“

„V Kuchyňce? Jak to?“ podivil se major.

„Nevíte, co to je, jak vidím,“ odpověděl Warrington. „Zeptejte se Pena. Přišel tam po večírku u lady Whistonové. Pene, pověz majoru Pendennisovi něco o Kuchyňce – no tak, nestyď se.“

A tak Pen vysvětlil, že to je velmi uzavřená společnost literátů a světáků, do níž byl uveden, a majorovi se začínalo zdát, že synovec poznal už spoustu všelijakých lidí za tu dobu, co je v Londýně.

KAPITOLA XXIX
Templářští rytíři

Koleje, školy a advokátní komory mají starobylá zřízení stále dost v úctě a zachovávají spoustu obyčejů a institucí po našich předcích, jež dávno už zrušili ti, kdo si svých praotců nijak zvlášť neváží nebo s nimi nejsou zvlášť obeznámeni. Dobře vedené ústavy nucené práce nebo věznice jsou, pokud jde o zdraví, pohodlí a čistotu, vybaveny mnohem líp než třeba i docela slušná nadační škola, ctihodná kolej a sídlo učené společnosti. Zde se lidé musí jako ložnicí spokojit zatuchlými přístěnky vedle obývacího pokoje a musí za ten pokoj s kumbálkem platit tolik, kolik by je stála činže v pěkné předměstské vile se zahradou nebo v prostorném bytě na nějakém zastrčenějším náměstí ve středu města. I nejchudší dělník na Spittalfields má k dispozici studnu s neomezenou zásobou vody, ale pánové na právnických kolejích v Templu nebo při univerzitách jsou odkázáni na to, že jim zásobu tohoto kosmetického prostředku nanosí v konvích pradleny a uklízečky, a bydlí v domech postavených dávno předtím, než u nás zdomácněly zásady čistého a slušného bydlení. Dosud mezi námi žijí jedinci, kteří nad lidem ohrnují nos a častují jej opovržlivými přívlastky. Věřte, pánové, není o tom pochyby, že vaši předkové byli sice slavní, ale moc málo se myli – obzvláště pokud jde o Temple, je skoro jisté, že se tam ctnost, která prý v pořadí přichází hned za zbožností, mohla pěstovat jen s největšími nesnázemi a v měřítku nesmírně omezeném.

Pod místnostmi Warringtona a Pendennise bydlil už déle než třicet let starý Grump z norfolckého soudního okrsku a býval často vyburcován ze spánku rachotem sprchy, kterou si ti dva pánové zřídili ve svém bytě a z níž voda občas prosakovala stropem do pokoje pana Grumpa. Ten takové sprchování prohlašoval za pitomou, novotářskou, floutkovskou pošetilost a každodenně proklínal uklízečku, že dělá louže na schodech, po nichž on musí chodit. Grump měl na zádech už víc než pět křížků, ale tohohle přepychu si jakživ neužil. Bez vody se obešel docela dobře, tak jako před ním i naši otcové. Copak mezi všemi těmi rytíři a baronety, lordy a pány zbrojnoši, jejichž erby jsou namalovány na zdech slavného refektáře v Horním Templu, nenašel se žádný štědrý dobrodinec, aby tam zřídil lázně pro právníky, své kolegy i nástupce? Kronikář Templu se o nějakém takovém záměru vůbec nezmiňuje. Je tam Nádvoří s pumpou a Nádvoří s fontánou, tedy s všelijakým hydraulickým zařízením, ale jakživ nikdo neslyšel, že by se nějaký soudce v té fontáně byl vykoupal – a mně se neodbytně vtírá domněnka, kolika učeným právníkům, znalým dávných zákonů, mohla ta pumpa třeba náramně prospět.

A přece ctihodné budovy Templu, jež mají ve znaku Beránka a Prapor a Okřídleného koně, skýtají určité půvaby lidem, kteří tam bydlí a vždy rádi vzpomínají na tamější nepohodlí a svobodu. Nevím sice, zda takového studujícího práv zachvátí vlna nadšení nebo dojmou poetické reminiscence, když jde kolem dveří těch historických místností a říká si: „Tadyhle bydlel Eldon – tamhle Coke dumal o Lyttletonovi – tuhle dřel Chitty – tady pracovali na společném proslulém díle Barnwell a Alderson – tady zase Byles psal svou slavnou knihu o směnečném právu a Smith kompiloval svůj nesmrtelný spis o soudních precedenčních případech – a teď tady pracuje Gustavus se svým pomocníkem Solomonem.“ Ale literát si musí oblíbit ta místa, kde pobývalo tolik jeho kolegů nebo kde si tak živě představuje jejich díla, pro nás dnes stejně skutečná jako pro autory, kteří je vytvořili – pro mne je sir Roger de Coverley na procházce v zahradě Templu, zabraný s panem Spectatorem do rozhovoru o krasotinkách v krinolínách a s muškami na tvářích, které cupitají po trávnících, zrovna tak živoucí postava jako starý Samuel Johnson, ujíždějící v londýnské mlze s tím pánem ze Skotska v patách k bytu doktora Goldsmithe v Cihlovém nádvoří, nebo jako Harry Fielding s krajkovými manžetami pokaňkanými inkoustem a s mokrým ručníkem kolem hlavy, když o půlnoci honem ještě píše články pro Covent Garden Journal a poslíček z tiskárny zatím klímá na chodbě.

Bylo-li by možno popsat děje jediného dne v některém z těch čtyřpatrových domů v zatuchlém nádvoří, kde bydleli Pen a Warrington, mohl by nás nějaký Asmodeus starobylého Templu pobavit velmi zajímavou kronikou. Tady v přízemí třeba bydlí nějaký proslulý právník, člen parlamentu, který jezdí na večeře do Belgravie a jehož písař se rovněž vystrojí jako gentleman a vyjde se někam pobavit nebo pohostit sezvané přátele. Ale ještě před nedávnem byl ten slavný pán o hladu, bez klientely a bydlel někde v podkroví Templu – živil se pokoutním psaním, doufal a čekal, užíral se zlostí a klienti se neukazovali, až utratil všechno, co měl, omrzel přátele, ochotné podat mu pomocnou ruku, musel pokorně vyjednávat s upomínači nebo se doprošovat strpení u nebohých věřitelů. Měl pocit, že stojí tváří v tvář neodvratné záhubě, a vida – kolo štěstěny se najednou otočí a ten chudák má najednou v rukou šťastný los, jaký si člověk někdy vytáhne v zázračné advokátské loterii. Mnohý právník, a lepší než on, nemá ani pětinu těch příjmů jako jeho písař, který si ještě před několika měsíci nemohl málem opatřit na úvěr ani krém na nezaplacené boty svého pána. V prvním patře třeba zas máte úctyhodného muže slavného jména, který bydlí v Templu už půl století, mozek má přecpaný knižní učeností a knihovnu plnou klasických a právnických spisů. Celých těch padesát žije osaměle, sám pro sebe a hromadí učené vědomosti a peníze. Vychází jen večer, do klubu na vydatnou večeři, a pak se zas vrací do svého mládeneckého bytu, kde žije jako bezbožný starý poustevník. Až umře, odhalí mu v nádvoří, kde bydlel, pamětní desku a jeho dědicové spálí většinu knih, které po něm zbyly. Těšila by vás vyhlídka na takovéhle stáří – hromadit učené vědomosti a peníze a potom takhle skončit? Ale nesmíme se moc dlouho zdržovat u dveří pana Doomsdaye. Nad ním bydlí vážený pan Grump, rovněž dávný obyvatel Templu – když Doomsday přijde domů a čte si v Catullovi, pan Grump s třemi usedlými staršími pány svého stavu zasedne k whistu po večeři, při níž vypili své obvyklé tři láhve portského vína. V neděli můžete ty staříky vídat, jak klímají v templářském kostele. Státní návladní je obtěžují jen zřídka, a tihle pánové mívají své malé jmění. Ve třetím patře naproti bytu Penově a Warringtonově vysedá dlouho přes půlnoc pan Paley, který vystudoval práva s nejvyšším vyznamenáním a je teď členem sboru své koleje – studuje soudní případy a dělá si k nim poznámky až do dvou hodin zrána, vstává v sedm a objeví se ve dveřích svého učitele obhajoby v té chvíli, jakmile se učebna otvírá, načež tam pracuje celý den až do hodiny před večeří. Jak se z refektáře vrátí, hned zase studuje soudní případy a dělá si k nim poznámky opět až do úsvitu, kdy Artur Pendennis a jeho přítel Warrington třeba přicházejí domů z nějaké své divoké výpravy. Pan Paley se zatím zaměstnával docela jinak! Nepromrhal čas, naopak, snažil se mermomocí přimět svůj bystrý intelekt, aby pochopil nějaký všední případ, a při tom urputném zápolení se odhodlaně uzavíral všem vznešenějším idejím, všem lepším věcem, vší moudrosti filozofů a historiků, veškerým básnickým myšlenkám, všemu vtipu, veškerým představám a úvahám, všemu umění, veškeré lásce a vůbec pravdě – jen aby zvládl tu úžasnou právnickou vědu, jejímž výkladem si hodlá vydělávat na živobytí. V dřívějších dobách Warrington a Paley spolu soupeřili o univerzitní vyznamenání a div se navzájem neuštvali – potom kdekdo o nich říkal, že Warrington mrhá časem i energií, kdežto všichni vychvalovali Paleyho, jak je pilný. Ale je pochybné, kdo z nich vlastně využil času líp. Ten první si dopřál času k přemýšlení, což si druhý nemohl dovolit. Ten první si mohl dopřát sympatie k lidem a mohl jim prokazovat laskavé služby, a druhý nezbytně musel být vždycky sobec. Nemohl pěstovat přátelství a být dobročinný, nemohl se obdivovat nějakému geniálnímu dílu, nemohl se rozehřát podívanou na nějakou krásu nebo poslechem líbezné písně – neměl kdy a neměl oči pro nic jiného než pro své právnické knihy. Za okruhem světla, jež vrhala jeho stolní lampa, měl všude kolem sebe tmu. Láska, příroda a umění (které jsou výrazem naší chvály a naší radosti z krásného božího světa) byly pro něho úplně neznámé sféry. A když v noci zhášel svou samotářskou lampu, vůbec nezapochyboval o tom, že strávil ten den užitečně, a usínal bez díků i bez výčitek. Ale když svého bývalého druha Warringtona potkal na schodech, zachvěl se hrůzou a vyhnul se mu jako člověku, odsouzenému k věčnému zatracení.

Snad ta očividná, ubíjející ctižádost a samolibá prostřednost, jež se Paleymu zračily v zažloutlém obličeji a mihotaly v úzkých očích, zastrašily Pena, který byl po pravdě řečeno přirozeně chtivý požitků a náramně si liboval v bujarém veselí, takže se, nešťastník, vzdal svých záměrů, že to dotáhne na hodnost soudcovskou nebo na lorda kancléře, k čemuž pánové, kteří by se chtěli vyšplhat na takové čestné úřední hodnosti, potřebují hezkou dávku horlivosti, či vlastně vytrvalosti. Život v Templu mu byl velice po chuti – jeho ctihodná rodina se domnívala, že tam pilně studuje, jak se sluší na řádného studenta, a strýc posílal hodné vdově do Dubí blahopřejné listy, v nichž o Penovi tvrdil, že ho už omrzelo vyhazovat si z kopýtka a začíná se usazovat. Ale pravda je, že způsob, jakým Pen začínal žít, skýtal mu nový druh vzrušení – mladík sice zanechal některých těch šviháckých ambicí a vznešených návyků, pochycených v prostředí jeho aristokratických známých v koleji, s nimiž se stýkal už jen velmi zřídka, ale drsné požitky a zábavy mládeneckého života v Londýně mu byly úplně nové a velice mu hověly, takže se jim všestranně oddával. Bývaly doby, kdy dandyům na Rotten Row málem záviděl jejich krásné koně, ale pak se na procházce v Hyde Parku spokojil tím, že se na ně jen díval. Byl ještě moc mladý, a tak by byl musel mít urozenější původ a větší jmění, než měl, chtěl-li by dosáhnout úspěchu v londýnské společnosti, a přitom byl náramně líný, takže v ní bez těchto průvodních okolností nemohl udělat štěstí. Starý Pendennis se kochal představou, že Pen pilně studuje práva, když tak zanedbává příležitost ke společenskému životu, kterou mu Londýn skýtá – byl sice na několika plesech a večírcích, ale přestal na ně chodit, tak se mu zdály nudné a jednotvárné. Když se váženého majora někdo vyptával na jeho synovce, starý pán říkal, že se ten darebný mladík polepšil a za nic se nedá odtrhnout od knih, ale strýc by se možná byl zděsil zrovna tak jako pan Paley, kdyby byl věděl, jaký život Pen skutečně vede a jak hojným požitkům se při svém právnickém studiu oddává.

Dlouhé dopolední hodiny studia, procházka v parku, zaveslování na řece, pěší výlet vzhůru do Hampsteadu, skromná hospodská večeře, tu a tam porůznu nějaký mládenecký flám, bujaře veselý, nikoli prostopášný (Artur Pendennis měl totiž k ženám upřímný obdiv a nebyl by strpěl společnost takových, které aspoň podle jeho představ nebyly hodné a čisté), klidný večer doma s přítelem při nějaké té dýmce a skromném popíjení tuzemského alkoholického nápoje, jehož jakost ovšem vždycky vyzkoušela uklízečka paní Flanaganová – takhle si žil náš mladý pán, a musíme přiznat, že to byl život docela příjemný. Během prvního semestru projevoval Pen velice chvalitebnou horlivost v plnění aspoň jedné povinnosti studentů právnické vědy – chodil na večeře do templářského refektáře. Refektář Horního Templu totiž skýtá docela zajímavou podívanou, a nebýt nepatrných zlepšení a anachronismů, zavedených při tamním stolování, může mít člověk dojem, že zasedl k jídlu v nějakém večeřadle ze sedmnáctého století. Soudní obhájci mají své vlastní stolní společnosti, studenti sedí u stolů odděleně, soudci zasedají u tabule na pódiu pod portréty slavných sudích a mužů z královského rodu, kteří ty hostiny v Templu poctili svou účastí a patronací. Když se tam Pen octl po prvé, zvědavě se rozhlížel a bavil ho ten výjev, jehož byl svědkem. Mezi studenty z jeho ročníku byli pánové nejrůznějšího věku, od šedesáti do sedmnácti let: statní šedovlasí notáři, kteří chtěli dosáhnout ještě vyšší hodnosti – floutkové a světáci, kteří bůhví proč chtěli získat na sedm let právo obhajovat před vyššími soudy – snědí černoocí domorodci z kolonií, kteří se zde chtěli zdokonalit ve svém povolání, než nastoupí praxi na svých domovských ostrovech – a hodně pánů irské národnosti, kteří si rádi pobudou ve Středním Templu, než se zas vrátí do své rodné zelené vlasti. Byly tam skupinky studentů, kteří při večeři nemluvili o jiném než o právech, byli tam vášniví veslaři, kteří se bavili o závodech, Červeném domě, Vauxhallu a opeře, jiní zase vynikali v politice nebo řečnili ve studentských debatních klubech – Pen se postupně seznámil s každou z těch skupin, až na tu první (která hovořila jazykem, jenž mu byl takřka neznámý a naprosto ho nezajímal), a v mnohých věcech si s nimi dobře rozuměl.

Starobylá a štědrá právnická komora Horního Templu poskytuje advokátům a studentům, kteří stolují v refektáři, za velice mírné ceny skvělou a vydatnou večeři, jež se skládá z polévky, masa, dortů a portského nebo sherry. U každého stolu jich sedí po čtyřech a každá čtveřice dostane dohromady kus hovězí pečeně nebo skopové kýty, pěkný díl křehkého jablkového koláče a láhev vína. Ale studenti z nižších ročníků, kteří pravidelně večeří v refektáři a rádi se dobře pomějí, dovedou si všelijakými kouzly zpestřit jídelní lístek a různými nevinnými „triky“ (smíme-li užít tohoto výstižného výrazu, který u nás zdomácněl po vydání nejnovějších slovníků) se pokoušejí opatřit si vybranější stravu, než je obyčejná pečeně, jež se každodenně studentům podává.

„Jen počkejte,“ řekl pan Lowton, který patřil k těm břichopáskům, „jen počkejte,“ opakoval a zatahal Pena za talár, „tamdle se stoly prohýbají pod jídlem a na tři soudce připadá celkem deset druhů všelijakých lahůdek – když tu počkáme, dostaneme možná něco z jejich stolu.“ A Pen s ironickým úsměvem, tak jako pan Lowton s očima chtivě jiskřícíma, pohlédl k soudcovskému stolu na pódiu, u něhož stáli tři staří páni asi nad tuctem stříbrných mís s poklicemi, dokud tajemník komory neoddrmolil modlitbu před jídlem.

Lowton si při večeři vedl velmi mazaně. Jeho cílem bylo dotáhnout to na předsedu u stolu, a zajistit si tak třináctou sklenici z láhve portského. Tak by rovněž získal vládu nad pečení, z níž si dovedl vykrájet své oblíbené kousky, a rychle a obratně si přivlastnit i pěknou porci omáčky, což Pena ohromně bavilo. Chudáku Jacku Lowtone! Dopřával sis náramně neškodných požitků – tvé choutky nikdy nepřekročily mez osmnácti pencí, ty chtivý epikurejče!

Pen byl trochu starší než mnozí jeho spolužáci a jeho styl i zjev, jak jsme už řekli, působil dost povýšeným a vyzývavým dojmem, takže mezi nimi udával tón – byl docela jiný než ti bledí studenti, kteří se dovedli bavit jen o právech, nebo ti sveřepí floutkové ve sportovních košilích a úžasných vestách s báječnými jehlicemi, kteří představovali zahálčivou třídu té malé pospolitosti. Skromného a dobromyslného Lowtona přitahoval povýšený styl a zjev Penův – sám s ním u stolu navázal známost tím, že ho oslovil první.

„Tak se mi zdá, že je dnes na pořadu vařené hovězí,“ řekl Lowton Penovi.

„Věřte, že jsem si to ani neuvědomil,“ odpověděl Pen, který se jen tak tak zdržel smíchu, ale dodal: „Jsem tu cizí, tohle je můj první semestr,“ načež ho Lowton začal upozorňovat na význačné osobnosti v refektáři.

„Tamdleto je soudce Boosey – ten plešatý pod tím obrazem, co zrovna jí polívku – jestlipak je to želví? Mají tam často želví. Vedle něho sedí Balls, královský advokát, a Swettenham – však víte, Hodge & Swettenham. A tamdle je starý Grump, senior mezi advokáty – prý tady večeří už čtyřicet let. Ryba ze soudcovského stolu se často dostane na stůl seniorům. A vidíte ty čtyři, co sedí naproti nám? Jeden jako druhý jsou to samí dandyové – tiptop chlapíci, to vám můžu říct – Trail, syn ealingského biskupa, a vážený Fred Ringwood, bratr lorda Cinqbarse. Ten jednou bude mít pěkné místo, vsadím se, oč chcete – a ten třetí je Bob Suckling, jeho nerozlučný kamarád – taky náramně vznešený. Ha! Ha!“ A Lowton vyprskl smíchy.

„Co je?“ zeptal se Pen, neboť ho to nepřestávalo bavit.

„Jářku, s tamtěmi chlapy bych tak chtěl sedět u večeře!“ odpověděl Lowton, významně na Pena zamrkal a nalil si sklenici vína.

„A proč?“ znovu se zeptal Pen.

„Proč? Protože se sem nechodí navečeřet – kdepak – oni jen dělají, jako by večeřeli. Oni že by tu večeřeli – co vás napadá! Ti si chodí do svých elegantních klubů nebo někam na skvělé hostiny! Jejich jména můžete číst v Morning Post ve zprávách o nejskvělejších společenských událostech v Londýně! Vsadím se, oč chcete, že Ringwood má vlastní lehký kočárek a Trail svou ekvipáž (je to čertovský chlapík, ten dovede biskupovi roztočit peníze, to mi věřte) – v tuhle chvíli na něho čeká na rohu Essex Street. Tidle že by tu večeřeli! Ti budou večeřet až za dvě hodiny, vsaďte se!“

„Tak proč byste s nimi chtěl sedět u stolu, když k večeři nic nejedí?“ podivil se Pen. „Copak se u našeho stolu dost nenajíte?“

„Vy jste ale naiva!“ ulevil si Lowton. „Odpusťte, ale jste opravdu naivní. Copak nevidíte, že vůbec nepijí víno, a když člověk sedí u stolu s takovými chlapíky, tak ho může mít pro sebe celou láhev! Proto se Corkoran s nimi scuknul!“

„Lowtone, vy jste mi nějaký lišák!“ řekl Pen, rozradostněný tím novým známým, načež Lowton skromně prohlásil, že je už hezkou řádku let v Londýně, že není dnešní – hned tak ho někdo neoblafne, a pak pokračoval ve svém výkladu.

„Je tu hodně Irů – na příklad ten Corkoran, ale nemůžu říct, že ho mám rád. Vidíte toho hezouna v modrém nákrčníku a bleděfialové košili a v žluté vestě – to je taky jeden – Molloy Maloney z Bullymaloney, synovec generála sira Hektora O’Dowda, hihi,“ dodal s pokusem o napodobení irské výslovnosti. „Pořád se tím strýčkem chvástá, a když ho prvně uvedli sem do refektáře, měl na sobě kalhoty se stříbrnými prýmky. Ten druhý vedle něho, s těmi dlouhými černými vlasy, je strašlivý buřič. U Joviše, když ho slyšíte ve Foru, tuhne vám krev v žilách. A hned vedle sedí taky Ir, Jack Finucane, zpravodaj jedněch novin. Tidle Irové ohromně drží dohromady. Teď je řada na vás, nalijte si víno. Cože? Vy nechcete portské? Nemáte rád portské k večeři? Tak na vaše zdraví!“ A milý pan Lowton najednou pocítil k Pendennisovi ještě větší náklonnost, když se dověděl, že k večeři nestojí o portské.

Jednou, když Pen večeřel se svým známým Lowtonem (ten už byl u stolu předsedou), přišel k nim mladík v advokátském taláru, který, jak se ukázalo, nemohl mezi pány svého stavu nalézt místo, a tak se posadil k jejich stolu na lavici, na níž seděl Pen. Měl na sobě starý oblek a vyrudlý talár, který mu vzadu špatně padl, a košili sice čistou, ale skoro v cárech – docela jinou, než byla ta nádherná bleděfialová pana Molloye Maloneyho, který předsedal u sousedního stolu. Aby se vědělo, kdo byl na večeři, je v refektáři Horního Templu zvykem, že páni, kteří tam večeří, zapisují svá jména na lístek, jenž i s tužkou leží na každém stole. Lowton se podepsal první, pak přišel Artur Pendennis a po něm se měl zapsat ten mladík v obnošených šatech. Když si přečetl Penovo jméno, s úsměvem na něho pohlédl. „My dva bychom se měli znát,“ řekl. „Jsme přece oba z Bonifáce – já se jmenuji Warrington.“

„Vy jste paš– Warrington?“ zeptal se Pen, rozradostněný, že se s tím hrdinou může seznámit.

Warrington se zasmál. „Ano, pašák Warrington,“ odpověděl. „Pamatuji se na vás, když jste byl v prvním semestru. Ale vám jsem úplně vypadl z paměti, jak se zdá.“

„V koleji vás pořád ještě pamatují,“ řekl Pen – upřímně se obdivoval talentu a kuráži. „Ten bárkař, co jste ho zmlátil – nepamatujete se? – Bill Simes, by byl moc rád, kdybyste se zas ukázal v Oxbridgi. A slečny Notleyovy z obchodu s pánským zbožím –“

„Pst!“ napomenul ho Warrington. „Jsem rád, Pendennisi, že jsme se seznámili. Moc jsem toho o vás slyšel.“

Oba mladíci se ihned spřátelili a okamžitě se zabrali do povídání o koleji. Pen si ještě onehdy sice hrál na vyběravého milostpána a namlouval Lowtonovi, že nemůže k večeři portské vystát, ale když viděl, jak je Warrington s velkým gustem popíjí, nezdráhal se už nalít si je sám, k velkému zklamání milého Lowtona. Po večeři se Warrington Artura zeptal, kam se chystá.

„Chtěl jsem se doma převléknout a pak jít na Grisiovou v Normě,“ odpověděl Pen.

„Máte tam s někým schůzku?“ zeptal se Warrington.

„Ne – chtěl jsem si jen poslechnout tu hudbu, mám ji moc rád.“

„Pojďte si radši ke mně vykouřit dýmku,“ řekl Warrington, „aspoň na chvilku. Pojďte, bydlím tu blízko, v Lamb Court, popovídáme si o Bonifáci.“

Odešli a Lowton se s povzdechem za nimi díval. Věděl, že Warrington je syn baronetův, a k veškeré šlechtě vzhlížel s naivní úctou. Od toho večera byli Pen a Warrington zapřisáhlí přátelé. Svou veselou povahou a dobrosrdečností, bystrým rozumem, drsným hostitelským přijetím a svou nerozlučnou dýmkou Warrington úplně okouzlil Pena, kterému najednou bylo milejší zapadnout s ním do nějaké levné hospody než vznešeně a osaměle povečeřet mezi zamlklými, vznešenými členy klubu Polyanthus.

Zanedlouho Pen pustil byt v ulici St. James’s, kam se nastěhoval z hotelu – zjistil, že je mnohem úspornější ubytovat se s Warringtonem v Lamb Court v prázdném přítelově pokoji, který si pak sám zařídil. Nutno totiž přiznat, že nikdo se nedal snáze než Pen zlákat k něčemu, co bylo pro něho nové nebo dostal-li na to chuť. A výrostek Pidgeon i uklízečka Flanaganová tedy pak prokazovali věrné služby Warringtonovi i Penovi.

KAPITOLA XXX
Staří a noví známí

Pen byl pyšný, že poznává život, a tak navštěvoval stovky všelijakých prapodivných londýnských lokálů. Těšilo ho pomyšlení, že se kamarádí s nejrůznějšími lidmi – ve výčepech s nosiči uhlí, s boxéry v jejich krčmách, s počestnými občany, kteří si vyrazili za zábavou na předměstí nebo na řeku – byl by se nejraději bratříčkoval i s proslulými kapsáři a vypil si korbel piva s partou zlodějů a lupičů, kdyby se mu byla naskytla příležitost seznámit se s touto společenskou vrstvou. Byla to pěkná podívaná, když Warrington Pod Znakem přeborníka vážně poslouchal řeči Miláčka z Tutbury nebo Pašáka z Brightonu a s účastným zájmem vysedával s nosiči uhlí, kteří se scházeli u Lišky pod kopcem. Měl ohromné známosti v hospodách v hlavním městě i v jeho nejbližším okolí a mezi denními hosty tamějších hostinců. Všude byl spřátelený s hospodským i jeho ženou a byl stejně vítaný u soudu jako ve všelijakých klubovnách. Říkal, že se raději pohybuje v téhle společnosti než mezi lidmi své třídy, jejichž chování nesnáší a jejichž řeči ho nudí. „V té společnosti jsou všichni stejní, chodí stejně ustrojeni, jedí a pijí všichni totéž a všichni stejně mluví. Jeden mladý dandy v takovém klubu mluví a vypadá zrovna jako druhý, jedna slečna na plese je přesně podobná druhé, kdežto tady mají lidé svůj svéráz. Rád si popovídám s největším silákem v Anglii nebo s člověkem, který dovede vypít nejvíc piva, nebo s tím zuřivým republikánem, s tím kloboučníkem, který Thistlewooda považuje za největší postavu v dějinách. Gin s vodou mi je milejší než červené víno. Podlaha posypaná pískem na tržním plácku v Carnaby mi je milejší než nějaká navoskovaná v Mayfair. Nezapírám, že mi jsou milejší snobi.“ Ten mladík byl vskutku společenský republikán, a když se rozpovídal s Jackem nebo Tomem, jakživo ho ani nenapadlo, že mu snad nejsou po všech stránkách rovni, ačkoli mu možná tajně dělalo dobře, že mu prokazují takovou úctu.

Pen tedy s ním do všelijakých těch mužských zábav chodil s velkou radostí a velmi pilně. Byl však mnohem mladší, a tak se tam vyjímal mnohem pompézněji a vznešeněji než Warrington – jako nějaký princ v přestrojení na návštěvě u chudých poddaných svého královského otce. Vážili si ho jako urozeného panáčka, hezkého chlapíka, opravdového světáka a šviháka. Měl cosi z velitelské dobromyslnosti, cosi z nenuceného královského majestátu, ačkoli si nemohl ani dělat nárok, že jednou podědí zlámanou grešli, a byl přímým potomkem mastičkáře. Je-li nám od narození určeno takovéhle postavení, velmi snadno se s ním smíříme, ale náramně rádi se povyšujeme nad lidi, kteří jsou nám rovni. Bylo zábavné pozorovat, jak si v tomhle svém životním období Pen počínal blahosklonně. Chytré lidi tahle opovážlivá domýšlivost přejde, když jsou trochu starší, ale je to zajímavá podívaná na takového šlechetného a inteligentního mladíka, jak je na sebe namyšlený – je to až dojemné, jak v mládí staví na odiv svou naivnost a pošetilost.

Naši dva mladí pánové tedy dopoledne pilně studovali – bohužel nejen právo, ale i politiku a dějiny a literaturu, které jim byly k jejich vzdělání a poučení právě tak potřebné jako suchopárná právničina – velice horlivě se věnovali četbě všelijakých listů, časopisů, právnických učebnic a především novin, až se přiblížila hodina večeře a oni se v bujné náladě a s velkou chutí k jídlu vypravili do ulic s úmyslem, že se večer musí někde poveselit, když dopoledne strávili tak příjemně. Byly to hezké časy, když bylo člověku čtyřiadvacet let a duch i tělo měl zdravé a pružné, kdy ho poslouchal každý sval, kdy mu svět byl ještě nový a člověk si v něm křepčil, pobízen jako ostruhami bujarou náladou a schopností rozkošnicky si užívat života. Míváme-li i později někdy pocit, že jsme ještě mladí, stává se nám to jen mezi kamarády z tehdejších dob – písničky, které si v stáří broukáme, jsou ty, jimž jsme se tehdy naučili. Někdy nám tehdejší sváteční nálada snad znovu obživne v paměti – ale ta zahrada rozkoší zatím tak zpustla, girlandy jsou v cárech, naši bývalí druhové tak prořídli a zestárli a tolik světel od těch dob pohaslo! Objevily se šediny, jako když se v okně šeří ráno – a s tím ranním šerem přichází bolení hlavy. Rozkoš se uložila k spánku s červenou šminkou na tvářích. Nic naplat, kamaráde, musíme ten den nějak prožít, vystřízlivělí a smutní, ale smíření.

Kdoví co by byly řekly Laura s Helenou, kdyby byly bývaly vzhůru a v Londýně – velmi časně zrána, kdy při východu slunce začínají růžovět mosty a tiché ulice v šeru svítit, byla by se jim dost často naskytla příležitost vidět Pena a Warringtona, jak se po nějaké takové prohýřené noci vracejí k Templu a na dlažbě se rozléhá ozvěna jejich kroků – byla to noc divoká, ale nikoli prostopášná, jak takové noci někdy bývají, neboť Warrington byl nepřítel žen a Pen, jak jsme už řekli, by se nikdy nebyl snížil k nějakým sprostým pletkám. Náš mladý princ z Dubí nedovedl na ženu promluvit jinak než uctivě a zdvořile a byl tak instinktivně jemnocitný, že se hrozil hrubého slova nebo posunku. Byli jsme sice svědky, že se zamiloval do hloupé ženské, jak se stalo už lidem lepším i podřadnějším než on, a jak se mu pravděpodobně v životě stane ještě nejednou, ale v době, kdy byl propadlý tomu sebeklamu, byla pro něho vždycky bohyní a on jí rytířsky sloužil. Muži zbožňují ženy na kolenou – jakmile vstanou, obyčejně hned odejdou.

Tohle Penovi pověděl svým tvrdým, drsným způsobem jeden jeho známý – starý známý, s kterým se náhodou opět sešel v Londýně. Byl to pan Bows z chatteriského divadla, v té době zaměstnaný jako pianista – doprovázel vynikající zpěvačku náladových písní, která byla potěšením obecenstva u Fieldingova pramene na Covent Garden, kde se scházela malá stolní společnost zvaná Kuchyňka.

Na ty veselé schůzky chodilo hodně Penových kamarádů. U Fieldingova pramene byl starý hostinec, existoval snad už od těch dob, kdy slavný autor Toma Jonese úřadoval jako předseda policejního soudu v sousední Bow Street – a v hostinci ukazovali místo, kde sedával, i židli, která prý bývala jeho a na které dosud zasedal předseda těch nočních zábav. Obyčejně to místo zaujímal vážený Cutts, hostinský u Fieldingova pramene, pokud mu to neznemožnila dna nebo jiná nemoc. Někteří z mých čtenářů se možná ještě pamatují na toho veselého muže s krásným hlasem – při takových harmonických schůzkách zpíval o sto šest a jeho písně patřily k těm ze staré britské školy, jimž se dnes říká uchňachňané, jako Správný starý anglický gentleman, Tome, Tome, tenhle piva máz a podobně – jsou to písně, v nichž se patos mísí s hospodským veselím a družná pospolitost se oslavuje zvučným barytonem. V baladách z této školy se často opěvají půvaby našich žen, hrdinské činy našich námořních a vojenských velitelů, a já jsem se v mládí kolikrát obdivoval zpěváku Cuttsovi. Dovedl v nás zburcovat vlastenecké nadšení, když líčil, jak si chrabrý Abercomby počínal ve chvíli svého smrtelného zranění, nebo zase nás pohnul k slzám, jež i sám štědře proléval, když rozechvělým hlasem zpíval, jak „listí padající v podzimu věstilo pánu starému, že zemřít má i on“ – a sotva dozpíval, ještě než dozněl aplaus, jímž jsme se mu za jeho dojemnou píseň odvděčili bušením pěstmi do stolu, zpěvák Cutts se rázem proměnil v hostinského Cuttse a vybídl nás: „Tak, pánové, a co si teď dáte, honem, dokud je tu číšník – Jene, šampaňskou bowli pro pana Greena! Prosím, říkal jste klobásy s bramborovou kaší, že? Jene, obslužte pána!“

„A buď tak hodný, Jene, přines mi taky sklenici punče, ale ať je voda vařící!“ ozval se dost často hlas, Penovi moc dobře známý – když jej slyšel prvně, zarděl se a škubl sebou – hlas ctihodného kapitána Costigana, který se usadil v Londýně a byl jedním z hlavních pilířů těch harmonických schůzek u Fieldingova pramene.

Kapitán tam svými obyčeji a svým hovorem přivábil hodně mladíků. Byl svérázný a jeho sláva se začala šířit brzy potom, co se ubytoval v Londýně, obzvláště pak, když se provdala jeho dcera. Dovedl o „dcerušce“ úžasně vykládat každému, koho v té chvíli zval svým přítelem (totiž svému sousedovi u stolu). Vyprávěl o její svatbě a všem, co se událo před tímto obřadem i po něm – kolik má dcera kočárů, jak se Mirabe obdivuje jí i jemu, jak může zetě pumpnout o sto liber, kdykoli se mu zlíbí a nutně je potřebuje. Prohlásil, že má pevný úmysl „vyzvednout si ty peníze v sobotu, na mou duši a moje čestné slovo tudle sobotu, čtrnáctého – můžete se přijít podívat, jak ty peníze v bance vypláznou, jen co jim předložím šek,“ a dost často přítele u stolu požádal, jestli by mu nepůjčil půlkorunu až do toho dne někdy za uherský rok, kdy mu ten dloužek splatí, čestné slovo důstojníka a gentlemana.

Sir Charles Mirabel neměl k tchánovi tak horoucí náklonnost, jakou se Cos někdy vychloubal (ačkoli zase v jiných stadiích dojetí se slzami v očích odsuzoval nevděk vroucně milované dcery a toho bohatého lakomého dědka, který se s ní oženil). Ale sir Charles se vůči Costiganovi zachoval docela pěkně – ustanovil mu malou rentu, pravidelně vyplácenou, jenže chudák Cos si na ni bral ještě pravidelněji zálohu. Jeho přátelům u Fieldingova pramene byl den výplaty moc dobře znám, neboť milý kapitán se tam vzápětí objevil s bankovkami v ruce a křičel, že potřebuje drobné, i když harmonická zábava byla právě v plném proudu. „Tudle bankovku vám snad v Anglické bance neodmítnou přijmout, Cuttsi, kamarádíčku,“ říkal kapitán Costigan. „Bowsi, vypiješ si sklenici? Dnes večer si můžeš dopřát, a po takové sklenici punče budeš hrát con spirito, uvidíš!“ Když dostal peníze, dovedl být náramně štědrý, a málokdo o něm mohl říci, že je škrtí, leda když žádné neměl nebo byl-li náhodou nablízku nějaký věřitel.

V jedné takové jásotné chvíli uviděl Pen u Fieldingova pramene zase po letech svého starého známého – naparoval se tam u stolu zpěváků z Kychyňky a objednával sklenice grogu pro kdejaké známé, pokud se tam objevili. Warrington byl důvěrný přítel basisty, který u toho stolu seděl, a tak se k němu rozběhl, s Penem v patách.

Když Pen uviděl Costigana, škubl sebou a začervenal se. Přišel právě z večírku u Lady Whistonové, kde se setkal a mluvil s kapitánovou dcerou po prvé od těch dávných dob. Ale hned začal starého pána vítat vlídně a vřele, div ne s otevřenou náručí, neboť měl dosud v živé paměti ty časy, kdy pro něho Costiganova dcera znamenala celý svět. Náš mladík byl možná v srdečních záležitostech trochu vrtkavý a tu a tam ve své náklonnosti k ženám snad dost přelétavý, ale vždycky měl úctu k té, kterou kdysi obdařil svou láskou, a jako turecký sultán si přál, aby se prokazovaly pocty dámě, jíž jednou hodil svůj královský kapesník.

Podroušený kapitán silně stiskl Penovi ruku v dlani, už hodně roztřesené po ustavičném zdvíhání nákladů grogu, upřeně se Penovi zahleděl do obličeje a řekl: „Propánakrále, je todle možná? Milý hochu, drahý kamaráde, drahý příteli!“, načež se s rozpačitě zvědavým výrazem v tváři poctivě přiznal: „Jste mi povědomý, drahý, drahý příteli, ale nemůžu si safra vzpomenout, jak se jmenujete.“ Od té doby, co se Pen s Costiganem neviděli, uplynulo pět let v ustavičném proudu punče, Artur se hodně změnil, a tak lze kapitánovi zajisté prominout, že ho nepoznal – když někdo v určitém okamžiku vidí všecko dvojatě, dá se čekat, že minulost mu hodně splývá v mlze.

Pen viděl, v jakém je kapitán stavu, a dal se do smíchu, ačkoli ho to možná trochu uráželo. „Vy se na mne nepamatujete, kapitáne?“ otázal se. „Jsem přece Pendennis – Artur Pendennis z Claveringu.“

Když kapitán uslyšel jeho vlídný hlas, podroušená paměť se mu vzpamatovala a zbystřila, a jakmile si uvědomil, kdo Artur je, přivítal ho hlučnou salvou přátelských slov uznání. Pen byl jeho nejdražší kamarád, jeho statečný mladý přítel, jeho šlechetný kolega, na kterého nepřestal vroucně vzpomínat od té chvíle, co se spolu rozloučili – jak se daří tatínkovi, vlastně ne, mamince, a jeho strýci generálovi, vlastně majorovi? „Podle vašeho oblečení hádám, že jste dědil, a dovedu si safra představit, že teď budete utrácet, jak se na takového udatného mladíka sluší – to se vsadím. Ne? Vy jste nedědil? No, jestli potřebujete ňákou maličkost, tak tady máte chudáka starého Jacka Costigana, má zrovna v kapse pár guinejí – u všech všudy, Arture, drahý kamaráde, vás nenechám nikdy na suchu! Co byste si přál? Sem, Jene, honem, hni sebou! Přines tadydle tomu pánovi sklenici punče, já to platím! Váš přítel? My jsme se už viděli. Dopřejte mi tu čest, pane, abych se vám představil, a bude mě moc těšit, vezmete-li zavděk sklenicí punče.“

„Tohohle tchána siru Charlesi Mirabelovi zrovna nezávidím,“ pomyslil si Pendennis. „A jak se daří mému starému příteli panu Bowsovi, kapitáne? Máte o něm nějaké zprávy a vídáte se s ním ještě?“

„Bezpochyby se mu vede moc dobře,“ odpověděl kapitán, zacinkal penězi v kapse a zahvízdal nápěv písničky Ty můj dudlíčku, jíž se u Fieldingova pramene proslavil. „Drahý kamaráde – zase jsem zapomněl, jak se jmenujete – ale mé jméno je Costigan, Jack Costigan, a uděláte mi radost, když na mou počest vypijete tolik punče, co se ho do vás vejde. Znáte moje jméno a já se za ně nestydím.“ A takhle kapitán blábolil dál.

„Dnes měl generál výplatu,“ podotkl basista pan Hogden, s nímž byl Warrington zabrán do rozhovoru, „a vypil už moře punče. Zkoušel nám už prve zazpívat Dudlíčka, ale zas toho radši nechal, a pak jsem já hned zazpíval Zubatou s kosou. Slyšel jste už mou novou písničku Zloděj mrtvol, pane Warringtone? – Onehdy jsem ji u sv. Bartoloměje musel opakovat – je komponovaná výslovně pro mě. Snad byste si vy nebo váš přítel přáli jeden její výtisk? Jene, buďte tak hodný a podejte mi jednoho Zloděje mrtvol, ano? – Vidíte, tady je má podobenka, zrovna když to zpívám – jsem tady jako zloděj mrtvol – řekněte, že si jsem náramně podobný?“

„Děkuji,“ odpověděl Warrington, „slyšel jsem to už devětkrát, Hogdene – umím to nazpaměť.“

V té chvíli pán, který seděl u klavíru, začal hrát, a když se Pen ohlédl, kdo to hraje, uviděl pana Bowse, na kterého se před malou chvilkou ptal – Costigan úplně zapomněl, že tam Bows je. Stařík seděl u rozbřinkaného piana (utrpělo žalostně tím neustálým ponocováním a hlas mělo tak říkajíc ochraptělý a zesláblý) a doprovázel na něm zpěváky nebo v přestávkách mezi zpěvem na ně hrál s vkusem a půvabem.

Jakmile Pen vešel do místnosti, Bows ho ihned uviděl a poznal a povšiml si i toho, jak dychtivě a vřele se Pen hlásil ke Costiganovi. Začal hrát píseň, kterou si Pen okamžitě připamatoval – zpíval ji sbor vesničanů v Cizinci právě předtím, než se na scéně objevila paní Hallerová. Když ji uslyšel, až jím to otřáslo. Vzpomněl si, jak se mu kdysi srdce rozbušilo, když orchestr spustil tu píseň a než na jeviště vkročila jeho božská Emily. Nikdo kromě Artura si nevšímal, co Bows hraje – nebylo ho skoro ani slyšet v tom řinčení nožů a vidliček, volání po vejcích na tvrdo a ledvinkách a dupotu hostí a číšníků.

Když Bows přestal hrát, Pen k němu přistoupil a přátelsky mu podal ruku, i Bows Artura přivítal velice uctivě a srdečně. „Vida, pane Pendennisi, tak vy jste tu melodii nezapomněl?“ řekl. „Však jsem si mohl myslet, že si ji zapamatujete. Byla to asi první píseň toho druhu, jakou jste kdy slyšel hrát – viďte? Tehdy jste byl úplný mladíček. Mám obavy, že s kapitánem je to dnes večer moc zlé. Dnes bral peníze, a to si vždycky náramně vyhodí z kopýtka. Budu s ním mít saframentskou práci, abych ho dostal domů. My totiž spolu bydlíme. Jsme pořád jedna firma, ačkoli slečna Em – – ačkoli nás lady Mirabelová nechala na holičkách. – Tak vy vzpomínáte na staré časy, co? To byla krasavice, že? – Na vaše zdraví – váš oddaný služebník!“ a napil se ležáku z korbele, který měl při hře vedle klavíru.

Pen měl potom často příležitost setkávat se s těmi starými známými a navázat zase styky s Costiganem a starým muzikantem.

Když v tom hostinci sedávali v přátelském rozhovoru, prošla tamtudy spousta všelijakých lidí z nejrůznějších vrstev. Pen měl potěšení vídat tam tolik rozmanitých lidských typů, kolik si zvídavý pozorovatel jen mohl přát. Zdraví venkovští živnostníci a sedláci, kteří jezdili do Londýna za obchodem, chodili se do Kuchyňky povyrazit veselým zpěvem a posilnit večeří – party mladých učedníků a příručích se tam po zavření dílen a krámů bezpochyby chodily nadýchat čerstvého vzduchu – zhýralí medici, švarní fešáci, nápadně nastrojení, ale přitom bohužel dost špinaví, přišli si tam zakouřit, popít, poslechnout písničky a hlučně jim tleskat – ba vyskytovali se tam i mladí univerzitní elegáni s tím nepopsatelně povzneseným úšklebkem, jaký je možno si osvojit jen pod záštitou naší Almy Mater – bylo tam vídat i hezké mladé gardové důstojníky a naparáděné světáky z klubů v ulici St. James’s – ba i přísedící anglických a irských univerzitních senátů – a dokonce i členy sněmovny lordů.

Basista měl se svou písní Zloděj mrtvol obrovský úspěch a celé město si ho tam běhalo poslechnout. Rozhrnula se opona a objevil se pan Hogden v úloze zloděje, usazený na rakvi, před sebou láhev ginu a motyku a svíčku zastrčenou v lebce. Zpíval tu píseň opravdu s podivuhodným strašidelným humorem. Dovedl vzít tak hluboké, bručavé tóny, že jejich dunění člověka div nevyděsilo, a při refrénu tloukl motykou a démonicky se chechtal „Ha! ha!“, až se i sklenice na stole třásly jakoby hrůzou. Žádný z ostatních zpěváků, ba ani Cutts (jak sám velkomyslně uznával), nemohl se s Hogdenem ve Zloději vůbec měřit, a tak se raději odklidil do svého bytu k paní Cuttsové nebo do výčepu, než by se tou osudnou písní nechal zastínit. Dudlíček chudáka Cose, při němž ho Bows kouzelně doprovázel na klavíru, přišel na program teprve pak, když v lokále zbylo už jen pár obdivovatelů, kteří se tam po té příšerné baladě o zmrtvýchvstání ještě zdrželi. Po ní se místnost obvykle vyprázdnila a mělo ji pak zcela pro sebe jen velmi málo vytrvalců, nenasytných zábavy.

Když tam Pen seděl se svým přítelem jedné noci, vlastně spíš jednou k ránu, vešli tam téměř současně dva častí hosté. „Pan Hoolan a pan Doolan,“ pošeptal Warrington Penovi a pozdravil ty pány. V Doolanovi poznal Pen svého někdejšího známého z dostavníku, jímž přijel do Londýna – toho pána, kterého pozval na večeři, ale který byl v pátek vždycky úředně zaneprázdněn, a tak musel panu Pendennisovi tehdy s díky a zdvořilými omluvami odřeknout.

Doolanův list Úsvit ležel na stole, hodně politý ležákem, svorně vedle Hoolanova listu, jejž nazveme třeba Den. Úsvit byl liberální – Den ultrakonzervativní. Mnoho našich novin redigují páni z Irska a jejich udatné kohorty u nás svádějí boje perem zrovna tak, jako jejich předkové kdysi za nás válčili na evropské pevnině – slouží pod všelijakými prapory, a když je po boji, jsou z nich zase nejlepší přátelé.

„Ledvinky, Jene, a sklenici ležáku,“ povídá Hoolan. „Jak se vede, Morgane? A jak se daří paní Doolanové?“

„Docela dobře, děkuji, Micku, kamaráde – to víš, už si zvykla,“ na to Doolan. „A co tvoje stará? Stavím se u vás možná v neděli na sklenici punče, jak jsme ho pívali v Kilburnu.“

„Jenom s sebou nevod Patsy, Morgane, protože náš Georgie má spalničky,“ varoval ho přátelsky Mick a rovnou začal mluvit o věcech, které se týkaly jejich řemesla – o zprávách z ciziny – o tom, kdo je dopisovatelem v Paříži a kdo píše z Madridu – co to Morning Journal stojí, když vysílá vlastní kurýry, o nákladu Evening Staru, a podobně.

Warrington se smíchem vzal do ruky Úsvit, který ležel před ním na stole, a ukázal Penovi úvodník v těch novinách, jenž začínal takto:

„Jako v dřívějších dobách všelijací proslulí darebáci, když potřebovali vykonat nějakou špinavou práci – třeba odstranit nepřítele, dát do oběhu spoustu falešných mincí, rozšířit nějakou lež nebo někoho zavraždit – najímali si lháře nebo vraha z povolání, aby za ně vykonal to, co si sami netroufali provést, buď že byli sami už moc vykřičení, nebo moc zbabělí – tak si známý vykřičený list Den objednává nactiutrhačné články od externích spolupracovníků, aby o lidech šířil lživé pomluvy, a najímá si na pomoc hrdlořezy, aby vraždili dobrou pověst lidí, kteří se tomu listu nehodí do krámu. Jeden takový surový zakuklenec (hodláme ho demaskovat), který se podpisuje falšovaným jménem Trefoil, patří v současné době k hlavním zjednaným štváčům a vrahům redakce jmenovaného deníku. On je ten eunuch, který vrhá smyčku a na rozkaz Dne má protivníka zaškrtit. Ale my můžeme toho zbabělého otroka usvědčit, a hodláme to udělat. Obvinění, které vznesl proti lordu Bangbanegherovi, protože je liberální člen sněmovny lordů za Irsko, a proti Výboru chudinské péče v bangbanegherském odboru, je…“ atd.

„Co u vás tomu článku říkali, Micku?“ otázal se Morgan. „Když se do toho vloží kapitán, dovede napsat úžasný trhák. Měl ten článek napsaný za dvě hodiny – v – však víš kde – náš poslíček si na něj počkal.“

„Náš starý si myslí, že publikum se o tyhle novinářské spory houbec zajímá – řekl doktorovi, aby na to už neodpovídal. Domlouvali se o tom v mé redakční místnosti. Doktor by na to byl rád napsal repliku, protože to nedá skoro žádnou práci a nemusí se k tomu nic prostudovat, ale starý mu to zarazil.“

„Výmluvnost začíná vycházet z módy, Micku,“ podotkl Morgan.

„Jo, jo, máš pravdu, Morgane,“ přisvědčil mu Mick. „To se to doktorovi krásně psalo do Fenixu, když mohli s Condym Rooneym den co den jeden do druhého pálit!“

„A na ostro, ne jenom tak na papíře,“ řekl Morgan. „Doktor měl souboj dvakrát, na mou duši, a Condy Rooney ho střelil do ramene.“

„Mluví totiž o doktoru Boynovi a kapitánu Shandonovi,“ vysvětloval Warrington. „Ti dva Irové spolu vedou kontroverzi v Úsvitu a ve Dni – doktor Boyne se bije za protestanty a kapitán Shandon je mluvčí liberálů. Přitom jsou jistě náramní přátelé, i když v novinách spolu svádějí boje. Křičí, že jim Angličané špiní jejich vlast, ale u Joviše – dovedou ji v jediném článku sami špinit víc, než by se nám mohlo podařit i v tuctu tlustých svazků. Jak se vede, Doolane?“

„Služebník, pane Warringtone – ohromně mě těší, pane Pendennisi, že vás zas vidím. Ta noční jízda na střeše dostavníku byla tak příjemná, že jsem něco podobného hned tak nezažil – a za tu kouzelnou noc mám co děkovat jen vám, že dovedete tak živě a taktně hovořit. Často na tu příjemnou cestu vzpomínám, můžete se zeptat tadyhle Hoolana. Viděl jsem tu kolikrát také vašeho elegantního mladého přítele pana Fokera. Chodí sem občas do téhle hospody – a je to znamenitá hospoda! Když jsem se s vámi seznámil, pane Pendennisi, byl jsem u týdeníku Tom a Jerry, a teď mám čest být zástupcem šéfredaktora Úsvitu, jednoho z nejlepších listů ve Velké Británii,“ – a lehce se uklonil Warringtonovi. Mluvil s těmi dvěma Angličany odměřeně, a přitom jako když maže med kolem úst, až orientálně zdvořile a docela jiným tónem než prve se svým kamarádem.

„Co se ten chlap tak lísá, k ďasu?“ zabručel Warrington s opovržením, jež se ani nesnažil utajit. „Hele – kdo to sem jde? Dnes v noci se vypravil na flám celý Parnas! Vida, Archer! To tu bude legrace. Tak co, Archere, zasedání parlamentu už skončilo?“

„Vůbec jsem tam nebyl. Byl jsem jinde,“ odpověděl Archer s tajuplným obličejem, „tam, kde mě potřebovali. Přineste mi něco k večeři, Jene – ať je to vydatné! Nemůžu vystát ty grandy, co člověku nedají ani najíst. V Apsley House by to bylo bývalo jiné. Vévoda už ví, co já rád, a tak řekne komorníkovi: ‚Martine, přichystáte mi v pracovně studený rostbíf, nepropečený, a lahvičku světlého piva a tmavého sherry, jako obyčejně – dnes večer přijde Archer.‘ Vévoda sám nikdy nevečeří, ale rád vidí, když člověku chutná, a ví, že já večeřím brzy. Člověk nemůže žít ze vzduchu, spral to kat!“

„Dovolte, abych vás představil tady příteli Pendennisovi,“ řekl Warrington velice důstojně. „Pene, tohle je pan Archer, už jsem ti o něm povídal. Však jistě znáte Penova strýce majora, Archere, vy přece znáte kdekoho.“

„Předevčírem jsem s ním byl na večeři u lorda Steyna,“ odpověděl Archer. „Byli jsme jen čtyři – francouzský velvyslanec, Steyne a my dva prostí občané.“

„Ale vždyť strýc je ve Skot–,“ málem že neprotestoval Pen, ale Warrington mu pod stolem přišlápl nohu pro výstrahu, aby byl zticha.

„Jednalo se o tutéž věc, kvůli které jsem teď večer byl v paláci,“ pokračoval klidně Archer. „Musel jsem tam čtyři hodiny čekat v předpokoji, kde neměli nic než včerejší Times, a ty už znám nazpaměť, vždyť ty tři redakční články jsem psal sám. Lord kancléř se tam objevil čtyřikrát, jednou s královským šálkem i talířkem v ruce, ale neráčil se mě ani zeptat: ‚Nechtěl byste šálek čaje, Archere?‘“

„Vida! Copak tam zase smrdí?“ zeptal se Warrington a dodal na vysvětlenou Penovi: „Snad víš, že když u dvora něco neklape, pošlou si vždycky pro Archera?“

„Něco tam neklape,“ přisvědčil Archer, „a jelikož o tom za pár dní bude vědět celý Londýn, snad vám to můžu svěřit. Posledně na dostizích v Chantilly, které jsem jel na koni Brian Boru za stáj vévody ze St. Cloud, přijde ke mně král a povídá: ‚Archere, ten St. Cloud mi dělá starosti. Zaranžoval jsem ten jeho sňatek s princeznou Marií Cunégondou – závisí na tom mír v Evropě, protože Rusko vypoví válku, jestli z té svatby nic nebude – ale ten hlupák se zbláznil do madame Massénové, ženy maršála Massény, a nechce o tom sňatku ani slyšet.‘ No, tak jsem St. Cloudovi domluvil, protože jsem ho dostal do náramně dobré nálady, když jsem mu vyhrál ten dostih a k tomu ještě pěkné peníze, a on mi nakonec řekl: ‚Archere, můžete starému říct, že o tom budu uvažovat.‘“

„Jak byste ‚starého‘ pojmenoval po francouzsku?“ zeptal se Pen, poněvadž byl na svou francouzštinu velmi domýšlivý.

„No, my spolu mluvíme anglicky – sám jsem ho anglicky učil, když jsme byli kluci, a v Twickenhamu jsem mu zachránil život, když vypadl z bárky,“ řekl Archer. „Nikdy nezapomenu, jak se tehdy královna tvářila, když jsem ho vytáhl z vody. Dala mi tenhle briliantový prsten a dodnes mi neříká jinak než křestním jménem Charles.“

„Madame Massénová už musí být hezky stará, Archere,“ podotkl Warrington.

„Úplná baba – mohla by věru být jeho babička, však jsem mu to taky řekl,“ odpověděl Archer pohotově. „Ale takový poměr se starou ženskou je po čertech vážná věc. Král to ví taky, a proto se toho královna tak hrozí. Minulé úterý večer odjeli z Paříže a v téhle chvíli jsou spolu ubytováni v hotelu Jaunay.“

„Neměli snad tajnou svatbu, Archere?“ zeptal se Warrington.

„Nevím, jestli měli, nebo neměli,“ odpověděl pan Archer. „Vím jenom, že mě v paláci nechali čekat čtyři hodiny – že jsem jakživ nikoho neviděl tak rozčileného jako belgického krále, když si přišel se mnou promluvit – a že mám pekelný hlad. Vida, tady nesou večeři.“

„Dnes byl docela dobrý,“ řekl Warrington Penovi cestou domů, „ale vídal jsem ho už v mnohem lepší formě – celý lokál nevycházel z údivu. Když si odmyslíš tohle honimírství, je to jinak schopný a slušný člověk – vyzná se ve svém oboru, dovede být výtečný přítel a doma je báječný manžel, otec a syn.“

„Tak co to je, že se tak honí?“

„Neškodná pomatenost,“ odpověděl Warrington. „Nikdy těmi řečmi nikomu neublížil a nikdy o nikom nemluví zle. Politicky je náramně spolehlivý – nikdy by nenapsal slovo a neudělal nic proti své politické straně, na rozdíl od nejednoho z nás.“

„Z nás! Kdo to je – my?“ ozval se Pen. „Jaké má ten Archer povolání?“

„Je od našeho cechu Husí brk – od novin, kamaráde,“ vysvětloval Warrington. „Čtvrtá velmoc!“

„Ty tedy k tomu cechu také patříš?“ podivil se Pen.

„O tomhle si promluvíme jindy,“ odpověděl Warrington. Právě šli po Strandu a minuli redakci jedněch novin – ve tmě celá zářila. Vycházeli odtamtud zpravodajové nebo tryskem přijížděli v drožkách, v pracovně šéfredaktorově bylo rozsvíceno, i nad ní v sazárně se pracovalo – všechna okna budovy plála plynovým světlem.

„Jen se podívej, Pene,“ řekl Warrington. „Tady ji máš – tu obrovskou mašinu – ta nikdy nespí. Má své vyslance ve všech končinách světa – kurýry na všech silnicích. Její zástupci pochodují s armádami a její představitelé mají přístup do kabinetů všech státníků. Jsou všudypřítomní. Tamhleten deník má agenta, který v téhle chvíli rozdává úplatky v Madridu, a druhý zas vyšetřuje cenu brambor na Covent Garden. Heleď – tadyhle se žene rychlý posel ze zahraničí. Zítra už mohou zprávy doručit v Downing Street a akcie stoupnou nebo klesnou, lidé zbohatnou nebo přijdou na mizinu. Povstane lord B. s papírem v ruce, uvidí, že vznešený markýz je na svém místě, a spustí velkolepou řeč – no, a – pana Doolana si zavolají od večeře v Kuchyňce. On je totiž pomocný redaktor zahraniční rubriky a musí nejdřív zkorigovat obtah, než se jde domů natáhnout.“

A při té rozmluvě dorazili přátelé do svého bytu, když se už začínalo rozednívat.

KAPITOLA XXXI
Dostaví se posel z tiskárny

Při tom hýření a užívání života, skromném a v mírných cenách, byť i nemírném rozsahem, měl Pen hrůzný pocit, že nad ním pořád visí meč, který musí co nejdřív spadnout a jeho bujným kratochvílím udělat konec. Peníze už skoro všechny utratil. Třetina z nich padla na zápisné v klubu. Zaplatil už i hlavní kusy nábytku, jímž si zařídil ložnici – zkrátka měl v kapse poslední pětilibrovou bankovku a nemohl přijít na žádný nápad, jak si opatřit její náhradnici. Byl přece až dosud vychováván jako mladý princ nebo jako kojeňátko, kterému dá matka pít, když se rozbrečí.

Warrington nevěděl, jak je na tom kamarád finančně. Věděl, že je jediný syn, jeho matka si žije na venkovském sídle a strýc, starý dandy, každodenně večeří s nějakým velmožem, a tak přece mohl Pen mít spoustu peněz v bance. Měl zlaté řetízky a necesér hodný nějakého lorda. Návyky měl jako aristokrat – nijak zvlášť neutrácel, dovedl se večer poveselit i při korbeli ležáku, talíř hovězího z hospody na rohu mu byl docela vhod a pustil se do něho s chutí, ale nedovedl se přizpůsobit svým poměrům a šetřit na maličkostech. Nedovedl číšníkovi dát dvě pence – když ho napadlo nebo když pršelo, nedovedl si odepřít drožku, a zrovna tak samozřejmě, jako si ji vzal, zaručeně drožkáře přeplatil. Vyčištěnými rukavicemi opovrhoval a stejně i každou drobnou úsporou. I kdyby byl měl od narození důchod deset tisíc ročně, sotva mohl mít štědřejší ruku – jak viděl žebráka s nějakou dojemnou povídačkou nebo pár hezkých dětí se ztrápeným obličejem, nedovedl se zdržet a hned sáhl do kapsy. Byl to snad jeho vrozený sklon k přepychu, že si nedovedl vážit peněz, nebo vrozená štědrost a laskavost, nebo možná i malichernost a ješitnost, jíž lichotila chvála, i chvála číšníků a drožkářů. Snad ani ti nejchytřejší z nás neznají své pohnutky a některé skutky, na něž jsme nejpyšnější, jednou nás samotné překvapí, až se dopátráme jejich příčin.

Warrington tedy nevěděl, jak je na tom Pen s penězi, a Pen neuznal za vhodné, aby ho o tom zpravil. Kamarádovi bylo známo, že v koleji Pen žil rozmařile a marnotratně – všichni v koleji žijí rozmařile a marnotratně, ale kolik synáček utrácel a kolik obnáší matčin roční důchod, to byly dvě otázky, které Warrington dosud neměl příležitost probádat.

Nakonec to přece vyšlo najevo – když Pen vrhl zachmuřený pohled na tácek se zbytkem poslední rozměněné pětilibrové bankovky, který ležel vedle Warringtonova korbele piva z hostince.

„Poslední letní růže,“ řekl Pen, „její družky už dávno odkvetly – a vida, i z téhle už opadaly plátky.“ A pověděl Warringtonovi všechno (co my už víme), kolik matka má, jak byl marnotratný a jak mu Laura štědře vypomohla – Warrington při tom bafčil z dýmky a pozorně naslouchal.

„Chudoba cti netratí,“ řekl nakonec a vyklepal popel, „a tobě bude zdravá. Nic neprospěje člověku víc – poctivému člověku, to se rozumí, na jiného ta medicína neúčinkuje – než peněžní tíseň. Znamená to buď, anebo, je to napínavá situace, člověk se smyslem pro mravní odpovědnost musí v ní ustavičně být ve střehu – jako ten, kdo na koni najíždí na plot nebo vidí proti sobě napřažený klacek protivníkův, je nucen chladnokrevně si změřit tu překážku a odhodlat se, má-li ji obejít, nebo zdolat – trochu nouze podněcuje kuráž, máš-li jakou, a zocelí tě v boji s osudem. Uvidíš, bez jaké spousty věcí se můžeš obejít, když na to nemáš, aby sis je koupil. Nebudeš potřebovat nové rukavice a lakové botky ani kolínskou vodu ani drožky. Vychovali tě jako mazánka, Pene – ženské tě zhýčkaly. Svobodný mládenec, zdravý a s dobrou hlavou, který si nedovede sehnat žádné živobytí, nemá tady na světě co pohledávat. Takový ať si třeba skočí z mostu do Temže, až utratí poslední penny. Ať si třeba ukradne skopovou kýtu a nechá se deportovat, aspoň se ho tu zbavíme – nezaslouží si, aby zůstal doma. Dixi – domluvil jsem. A teď se na to napijme světlého piva.“

„Ovšem, tys domluvil – ale z čeho má být člověk živ?“ řekl Pen. „Hovězího a chleba je v Anglii hojnost, ale musí se za ně platit prací nebo penězi. A kdo stojí o mou práci? Copak nějakou svedu?“

Warrington se dal do smíchu. „Co kdybychom tak dali inzerát do Times: Místo pomocného učitele na učilišti klasických jazyků a obchodních věd hledá absolvent univerzity v Oxbridgi, kolej sv. Bonifáce – propadl při diplomových zkouškách –“

„Přestaň!“ okřikl ho Pen.

„Může vyučovat klasickým jazykům, matematice a základům francouzštiny. Mohl by stříhat vlasy, opatrovat mladší žáky a hrát čtyrručně na klavír s dceruškami principála. Adresa: A. P., Lamb Court, Temple.“

„Jen si posluž,“ zabručel Pen.

„Lidé se chytají všelijakých zaměstnání. Vezmi si na příklad svého známého Bloundella – je to karbaník z povolání, jezdí si po Evropě, shání tam mladíky ze vznešené společnosti a obírá je o peníze. Nebo Roba O’Toola, s kterým jsem studoval já – jezdí teď s poštovním dostavníkem a prostředkuje kamarádovi Jacku Finucanovi písemný styk s Ballynafadem. Znám také jednoho člověka, otce měl mastičkáře jako – no, nezlob se, nechtěl jsem tě urazit – tak tedy jeho otec byl lékař, a on se tu flákal po špitálech, až se nakonec se starým pohádal, samozřejmě o peníze – a co udělal, když mu zbyla už poslední pětilibrová bankovka? Nechal si narůst kníry, odstěhoval se do venkovského městečka, vydával se tam za profesora Spineta, dvorního pedikéra ruského cara, podařila se mu operace kuřího oka na šéfredaktorovi místního plátku, zařídil si tam praxi a tři roky si tam slušně žil. Zatím se s rodiči smířil a teď se ujal otcovy mastičkářské živnosti.“

„K ďasu s tou živností!“ rozkřikl se Pen. „Já nedovedu jezdit s dostavníkem, řezat kuří oka ani fixlovat v kartách. Neměl bys nějaký jiný návrh?“

„Měl – potřebujeme korespondenta,“ řekl Warrington. „Podívej se, každý má nějaké to tajemství. Než jsi mi pověděl, jak na tom jsi s penězi, ani ve snu mě nenapadlo, že nejsi boháč – při tvém zpropadeném vystupování a oblékání by nikoho vůbec nenapadlo, že nejsi. Z toho, co mi tu povídáš o matčině důchodu, je přece jasné, že z ní už nemůžeš tahat peníze. Ty ženské už nemůžeš dál pumpovat. A té dívce musíš dluh splatit – pašačka! Jmenuje se Laura? – Ať žije Laura, na její zdraví! – To radši dělej přidávače na stavbě, než bys na těch doma chtěl, aby ti přidaly jen šilink.“

„Ale jak si ho mám vydělat?“

„A co myslíš, z čeho jsem živ já? Přece ne z toho podílu, co mi připadl jako mladšímu bratrovi? Já mám také všelijaká svá tajemství, kamaráde,“ řekl Warrington a trochu se zachmuřil. „Ten podíl jsem oddělal už před pěti lety – škoda, že jsem trochu dřív předtím neoddělal i sebe! Od té doby se musím nějak ohánět sám. Nepotřebuji moc peněz. Když mi dojdou, musím si zas nějaké vydělat prací, a pak si zas můžu zalenošit jak had na sluníčku nebo indián, dokud to sousto nestrávím. Vidíš, už tam začínám mít prázdno,“ dodal a ukázal Penovi dlouhou hubenou peněženku, v jejímž cípu zacinkalo jen pár liber ve zlatě.

„Ale jak to děláš, abys ji měl zase plnou?“

„Píšu. Ale nesmíš prozradit nikomu na světě, že to dělám,“ odpověděl Warrington a trochu se zarděl. „Nemám rád, když se mě na tohle někdo vyptává, nebo jsem možná osel a nechci, aby se říkalo, že George Warrington píše, aby si vydělal na chleba. Píšu do právnických časopisů – heleď, tohle jsou mé články.“ A zalistoval v několika sešitech. „Občas píšu i do novin, kde mám známého šéfredaktora.“ A tak jednou zašel Warrington s Pendennisem do klubu, dal si přinést svázaný ročník Úsvitu a mlčky ukázal prstem na pár článků, které si Pen s potěšením přečetl. Bez nesnází tehdy poznal kamarádův sloh – jeho silné výrazy a úsečné věty, bystré nápady, jizlivost a učenost.

„Tohle bych nesvedl,“ prohlásil Pen s upřímným obdivem vůči kamarádovým schopnostem. „Moc málo se vyznám v politice a dějinách, Warringtone, k literatuře jsem jen tak přičichnul. Chybějí mi tvá silná křídla.“

„Ale máš svoje, kamaráde, jsi možná lehčí, a tak tě vynesou ještě výš,“ namítl dobrosrdečný Warrington. „Z tvých drobných črt a básniček, které jsem četl, vidím, že máš to, co je dnes dost vzácná věc – vrozené nadání. Nemusíš se červenat, ty nafoukaný osle, tohle je přece už deset let tvé vlastní přesvědčení. Máš ten posvátný plamen – a trochu toho pravého básnického zápalu. Tomu se nemohou ani zdaleka rovnat všechny ty naše blikavé lampičky, aťsi jim kdo čistí knot sebelíp. Jsi básník, milý Pene,“ a při těch slovech Warrington natáhl ruku a širokou dlaní plácl Penovi na rameno.

Artur z toho měl takovou radost, že mu slzy vstoupily do očí. „Jsi na mne strašně hodný, Warringtone!“

„Mám tě rád, kamaráde. Byl jsem v tom bytě pekelně osamělý a potřeboval jsem tu někoho, a tvůj poctivý obličej se mi zalíbil na první pohled. Líbilo se mi, jak ses Lowtonovi smál – chudáku snobovi, ale hodnému člověku. Zkrátka a dobře, nemůžu ti vlastně říct proč – ale tak to je, mladíku. Jsem na světě sám a sám a potřeboval jsem mít u sebe někoho,“ a Warringtonovi se tmavé oči zaleskly nesmírnou dobrotou a steskem.

Ale Pen se kochal vlastními myšlenkami a nepovšiml si, jak se rozesmutnil přítel, který ho tolik pochválil. „Děkuji ti, Warringtone, děkuji ti za tvé přátelství a – za to, co jsi o mně řekl. Opravdu jsem si často myslel, že jsem básník. Jednou snad budu – snad už jsem, když to říkáš ty, třeba si to možná nemyslí nikdo na světě. Co se ti – co se ti tolik líbilo, Ariadna na Naxu (když jsem ji psal, bylo mi teprve osmnáct), nebo ta báseň do soutěže?“

Warrington se hlučně rozesmál. „Tys ale osel!“ zvolal. „Ze všeho mizerného braku, co jsem měl v rukou, je Ariadna na Naxu nejodpornější limonáda. Ta báseň do soutěže je nabubřelá slátanina a opravdu se divím, jak ti za ni mohli dát metál. Snad si nemyslíš, že dovedeš vážně psát básně a jednou můžeš přetrumfnout Miltona a Aischyla? Nebo sis vzal do hlavy, ty ubohý střízlíčku, že z tebe bude Pindar, a představuješ si, že máš tu sílu a mocné perutě jako tihle thébští orlové, kteří se tak suverénně vznášejí v azurových vzdušných výšinách? Ne, kamaráde, podle mého mínění dovedeš napsat článek do časopisu a vyrobit docela slušnou básničku – ale to je všechno.“

„U Joviše!“ rozkřikl se Pen, vymrštil se od stolu a zlostně si dupl. „Já ti ukážu, že jsem něco lepšího, než zač mě máš!“

Warringtona to rozesmálo ještě víc a místo odpovědi rychle si čtyřiadvacetkrát za sebou bafl z dýmky.

Zanedlouho se Penovi naskytla příležitost, aby ukázal, co umí. Vynikající nakladatel pan Bacon (dříve Bacon a Bungay) z Paternoster Row vydával mimo Právnický přehled, do nějž psal pan Warrington, a jiné známé a závažné časopisy i krásnou ročenku ve zlacené vazbě, zvanou Jarní almanach, kterou redigovala lady Violeta Lebasová a v níž byly příspěvky nejen od nejvýznačnějších, ale i od nejvznešenějších současných básníků. V tomto sborníku prvně spatřily světlo světa například básně mladého lorda Dodo – váženého Percyho Popjoye, jenž se tolik proslavil svými rytířskými baladami, Východní gazely od Bedwina Sanda a mnohé jiné verše našich mladých aristokratů, jenže Jarní almanach stihl stejný osud jako všechny takové rané květy – dávno už zvadl a uhynul. Bývaly v něm pěkné obrázky tehdejších královen krásy a jiné ilustrace milostné a rozkošnické povahy. Musely být přichystány dlouho předem, neboť jejich tisk vyžadoval spousty času, a tak museli význační básníci psát verše k obrázkům, a nikoli malíři ilustrovat básně.

Jednou zrovna před vyjitím tohoto sborníku Warrington náhodou přišel do Paternoster Row, poněvadž potřeboval mluvit s panem Hackem, lektorem a hlavním redaktorem všech publikací páně Baconových – ten totiž sám nedovedl hodnotit poezii ani jakýkoli jiný literární druh, a proto moudře používal služeb odborného znalce. A když Warrington ve své vlastní věci přišel k panu Hackovi, zastihl ho nad spoustou obtahů a stránkových korektur z Jarního almanachu, a sám si je také letmo prohlédl.

K jednomu z těch obrázků složil báseň Percy Popjoy a jmenovala se Chrámový portál. Do kostela spěchala mladá Španělka s velikou modlitební knihou a v jednom výklenku na ni v skrytu číhal mladík zahalený v peleríně. Byl to hezký obrázek, ale Percymu Popjoyovi nějak selhal génius, protože ohavnější verše ten mladý aristokrat snad jakživ nespáchal.

Když je Warrington četl, vyprskl smíchy, a pan Hack se smál také, ale tvářil se přitom žalostně. „Tohle tam nemůžu dát,“ řekl, „čtenáři by mi vynadali. U Bungaye se chystají vydat moc pěknou publikaci a slečna Bunionová v ní má konkurovat naší lady Violetě. Zajistili jsme si ovšem většinu lidí s tituly – ale tyhle verše jsou nemožné. Uznává to i lady Violeta, ale má co dělat, aby měla včas vlastní báseň – co si počnu? Ten obrázek nemůžeme vyřadit, starý za něj dal šedesát liber.“

„Znám někoho, kdo by snad tu básničku svedl,“ řekl Warrington. „Půjčte mi obtah toho obrázku, vezmu si jej s sebou, a ráno si pro verše pošlete ke mně do bytu. Zaplatíte je doufám dobře?“

„Ovšem,“ odpověděl pan Hack, a když si Warrington vyřídil tu svou záležitost, odnesl obtah domů Penovi.

„Tak, kamaráde, usmálo se na tebe štěstí. Napiš mi k tomuhle pár veršů.“

„Co je to? Chrámový portál – do dveří vchází dáma a nějaký mladík z vinárny na ni poulí oči – co s tím mám k ďasu dělat?“

„Jen to zkus,“ řekl Warrington. „Zkus si něco vydělat, když tolik toužíš vydělávat si na živobytí.“

„No tak já to zkusím.“

„A já jdu zatím na večeři,“ prohlásil Warrington a nechal Pena, ať si nad tím podumá.

Když se hodně pozdě v noci vrátil domů, byla báseň hotová. „Tady ji máš,“ řekl Pen. „Konečně jsem ji ze sebe vysoukal. Snad ujde.“

„Doufám,“ řekl Warrington, ale napřed si ji přečetl. Tady je:

CHRÁMOVÝ PORTÁL

Nechodím nikdy tam,
často však sám a sám
kolem se ploužím.
U posvátných těch bran
tesklivě zadumán
po ní jen toužím.

Na věži bije zvon,
velebně pne se dóm,
všední ruch kruší.
Ještě zvon odzvání.
zaduní varhany,
mně srdce buší.

Přichází drahá má,
do chrámu pospíchá
lehce jak víla.
Nespatřila mě však,
stydlivě klopí zrak –
já žehnám ti, milá!

Nebudu rušit tě –
poklekni pobožně,
chceš-li se modlit.
Za tebou bych se bál –
před prahem budu dál
samotný bloudit.

Prodlévat mě tu nech
v posvátných místech těch
alespoň chvíli!
Jak z ráje vyhnané,
toužením ztýrané
srdce mé kvílí!

„Máš snad ještě něco, mladíku?“ zeptal se Warrington. „Musíme je přimět, aby ti dali za stránku aspoň dvě libry, a když se ta báseň bude líbit, můžeš se dostat do Baconových časopisů a vyděláš si slušné peníze.“

Pen prohrabal své desky s rukopisy a vyštrachal ještě jednu baladu, která by se podle jeho názoru mohla snad uplatnit v Jarním almanachu, načež oba ty vzácné dokumenty svěřil Warringtonovi a vydali se spolu z Templu do Paternoster Row, toho střediska Múz a jejich vládců. Pan Bacon měl obchod ve starobylém domě s převislou střechou a ve výkladní skříni bylo vystaveno několik ukázek knih vydaných jeho firmou – nad nimi čnělo poprsí lorda Verulama a na dveřích nakladatelovy pracovny byl mosazný štítek s Baconovým jménem. Hned naproti Baconovu domu byl dům pana Bungaye, s novou omítkou a ozdobně pomalovaný ve slohu sedmnáctého století, takže člověk málem v duchu viděl statného pana Evelyna, jak vychází z krámu na ulici, nebo pana Pepyse, jak si prohlíží knihy ve výkladní skříni. Warrington vešel do obchodu páně Baconova, ale Pen zůstal venku. Měl smluveno, že Warrington všechno za něho vyřídí sám, a tak Pen rozčileně přecházel ulicí sem tam a nemohl se dočkat, až se dozví výsledek toho vyjednávání.

Lecjaký nebožák už šlapal po té dlažbě, hlavu plnou podobných úzkostných starostí, neboť na ortelu velkomyslných mecenášů z Row záviselo jeho živobytí i sláva. Pen se díval do výkladních skříní všech obchodů a prohlížel si prapodivné druhy knih, jež tam bývají vystaveny. Tuhle byly svazky tištěné frakturou hned vedle knih vytištěných jasnými světlými typy Aldusovými a Elzevirovými. V sousedním výkladě mohl člověk vidět laciné ročníky Hrůzostrašných příběhů a Kriminálních novel, Životy nejslavnějších zločinců z celého světa, Zlodějský kalendář, Slavné taškařiny a jiný literární brak, hned vedle zase podobizny všelijakých šeredů a pod nimi faksimile podpisů ctihodných duchovních Grimese Wapshota a Eliase Howla, díla, která sepsali, a knihy jejich kázání, aby britští rozkolníci viděli, kde najdou svůj duchovní pokrm. V těsném sousedství zas byl malý výklad ověšený všelijakými symboly, medailemi a růženci, nevkusnými barvotisky svatých se zlatou svatozáří, a plný polemických teologických spisů, z nichž se věrní stoupenci římskokatolické církve mohli poučit, jak zkrátka se dá zatočit s protestanty – prodávaly se tam po jednom penny nebo celý tucet za devět pencí, kdežto zase hned ve vedlejší výkladní skříni si každý mohl všimnout knihy s titulem Pryč od Říma – bylo to kázání Johna Thomase, lorda biskupa z Ealingu, které proslovil při otevření Pastýřské koleje. Snad každý světový názor měl svého vykladače a své místo v některé výkladní skříni v té klidné, starosvětské ulici Paternoster Row, v níž se rozléhá hlahol zvonů z katedrály svatého Pavla.

Pen se díval do všech výkladních skříní a krámů, jako si pacient v čekárně u zubního lékaře prohlíží časopisy na stole. Později si často na to vzpomínal. Zdálo se mu, že Warrington snad vůbec nikdy z toho krámu nevyjde – musí se asi hezky dlouho bít za svého přítele.

Penovo přemrštěné sebevědomí by se bylo náramně nafouklo, kdyby byl slyšel zprávy, jaké o něm podal Warrington. Když rozmlouval s panem Rackem v jeho pracovně, přišel tam náhodou pan Bacon, a poněvadž Warrington znal jeho slabé stránky, ihned na ně v přítelově zájmu velmi obratně zaútočil. Předně si nasadil klobouk, než pana Bacona oslovil, a posadil se na stůl. Bacon to měl rád, když se k němu urození pánové chovali hrubě, a dával to hned dál svým podřízeným, tak jako si kluci dávají dál štulce. „Cože, vy neznáte Pendennise, pane Bacone?“ žasl Warrington. „To asi nechodíte moc do společnosti, jinak byste ho znal. Zámožný člověk z jednoho západního hrabství, z jedné z nejstarších rodin v Anglii, spřízněný skoro s polovinou britské šlechty – bratranec lorda Pontypoola – jeden z nejproslulejších studentů v Oxbridgi – každý týden je na večeři u lorda Steyna.“

„Pro pána krále, nepovídejte – ale, ale – pro pána krále!“ divil se pan Bacon.

„Právě jsem panu Hackovi ukazoval některé jeho básně – včera je na mou žádost psal dlouho do noci. Hack říká, že by mu dal jeden výtisk té knihy – té – jak se jmenuje?“

„Pro pána krále – opravdu? Jeden výtisk knihy? To se podívejme – a které?“

„Jmenuje se Jarní almanach – jako odměnu za ty básně. Snad si nemyslíte, že takový člověk jako pan Artur Pendennis se vzdá večeře u lorda Steyna jen tak pro nic za nic? Víte přece moc dobře, že tihle urození pánové si dají všechno zaplatit.“

„To dají, pane Warringtone,“ uznal nakladatel.

„Povídám vám, je to trumf – ten bude mít jednou jméno! Je ovšem nováček.“

„Tohle se říkalo už o spoustě takových mladíků z velkého světa, pane Warringtone,“ namítl s povzdechem nakladatel. „Vezměte si na příklad vikomta Dodo – dal jsem Jeho Lordstvu už pěkné peníze za jeho básně, a prodal jsem jich jenom osmdesát exemplářů. A Hadgincourt od pana Popjoye se neprodával vůbec.“

„No, tak s tím budu muset naproti k Bungayovi,“ řekl Warrington a vstal ze stolu. Ta pohrůžka zaúčinkovala – pan Bacon byl okamžitě ochoten přistoupit na jakýkoli Warringtonův rozumný návrh, a zeptal se hlavního redaktora, co pan Warrington vlastně navrhuje. Když slyšel, že jde jen o uveřejnění dvou básní v Jarním almanachu, řekl: „Pro pána krále, tak mu ihned vystavte šek,“ a s tímto cenným papírem vyšel Warrington na ulici k Penovi a s vítězoslavným úsměvem mu jej vrazil do ruky. Pena to tak rozradostnilo, jako by mu někdo byl odkázal jmění. Okamžitě pozval Warringtona na večeři do Richmondu. A co by měl koupit mamince a Lauře? Musí jim přece něco koupit.

„Když jim dáš ten almanach, uděláš jim ohromnou radost,“ řekl Warrington. „Představ si, až tam budou pod básněmi číst tvé jméno mezi tolika lidmi z velkého světa.“

„Sláva! Sláva!“ vykřikl Artur. „Teď už mamince nemusím být na obtíž, teď už mohu Lauře splatit dluh. Teď si budu vydělávat na živobytí. Teď se už dovedu ohánět sám.“

„Teď se můžu oženit s dcerou velkého vezíra, teď si můžu koupit dům na Belgrave Square, teď si můžu stavět nádherný zámek ve vzduchu,“ řekl Warrington, kterého to těšilo, že kamarád tolik jásá. „No, můžeš si vydělat na chleba se sýrem, Pene – a věř, ten chléb, na který si sám vyděláš, chutná znamenitě!“

Toho dne povečeřeli v klubu a vypili velkou láhev červeného vína – platil to Pen. Už dávno si nedopřál takový přepych, ale Warrington ho nechtěl zklamat – a tak spolu připili Jarnímu almanachu.

Do třetice všeho dobrého, praví přísloví – nu, a brzy se naskytla další příležitost, která měla být Penovi nápomocná v jeho záměru vydělávat si na živobytí. Jednoho dne mu Warrington hodil přes stůl dopis, doručený poslíčkem z tiskárny. „Tohle prosím posílá pan kapitán Shandon,“ řekl ten chlapec a pak si šel jako obvykle zdřímnout na lavici v předsíni. Chodil k nim potom hodně často a přinášel Penovi víc takových psaníček.

F. P., úterý ráno

Vážený pane, – dnes sem má přijít Bungay kvůli Pall Mall Gazette. Vy jste ten pravý, Vy byste nám mohl vypomoci autentickým článkem z West Endu – rozumíte – hezky ostrým, přitom elegantním a zatr – aristokratickým. Bude pro nás psát lady Hipshawová, ale to víte, za moc to nebude stát, a pak máme dva lordy – ale od těch radši dál. Potřebujeme Vás. Dáme Vám, co budete chtít, a Gazette udělá díru do světa.

Má B. přijít k Vám, nebo se laskavě zastavíte u mne?

Váš C. S.

„Zase boj,“ řekl Warrington, když si Pen dopis přečetl. „Bungay a Bacon jsou spolu na kordy – jejich ženy jsou sestry a nějaký čas byli náramní přátelé a obchodní společníci. Podle Hacka je rozkmotřila paní Bungayová, kdežto Shandon, který je hlavním lektorem u Bungaye, tvrdí, že to způsobila paní Baconová – nevím, kdo z nich má pravdu, jestli Peachum, nebo Lockit. Od té doby, co se rozešli, zuří mezi nimi boj – jakmile jeden z nich vydá nějaký cestopis nebo knihu básní, revui nebo časopis, ať čtvrtletník, nebo měsíčník, či třeba týdeník, nebo nějakou ročenku, soupeř ihned vytáhne do pole s něčím podobným. Slyšel jsem chudáka Shandona ohromně zábavně vyprávět, jak přiměl Bungaye, aby uspořádal skvělou hostinu v Blackwallu pro všechny jejich autory, poněvadž mu řekl, že Bacon pozval celý štáb svých autorů na večeři do Greenwiche. Když Bungay angažoval tvého proslulého známého pana Wagga, aby mu redigoval Londýňana, Bacon si honem pospíšil, aby si zajistil pana Grindla jako redaktora pro Westminsterský magazín. Když Bacon vydal irský humoristický román Barney Brallagan, Bungay se rozjel do Dublinu a vzápětí u něho vyšel kratochvilný příběh z Irska Looney MacTwolter. Když doktor Hicks vlastním nákladem vydal u Bacona svoje Putování v Mezopotámii, Bungay ihned vydal Výzkumy v Zahaře od profesora Sadimana. A Bungay vydává Pall Mall Gazette jako protějšek Baconova Zpravodaje Whitehallu. Tak si pojďme poslechnout, co ta Gazette vlastně má být. Třeba v ní budou mít pro tebe místo, kamaráde. Pojď, zajdeme k Shandonovi. Jistě ho najdeme doma.“

„Kde bydlí?“ zeptal se Pen.

„Ve vězení ve Fleet Street,“ odpověděl Warrington. „Je tam jako doma. Vládne tam jako král.“

Pen jakživ neviděl tenhle kus londýnského života, a tak s nemalým zájmem vkročil do chmurné brány té neutěšené budovy. Prošli vstupní síní, kde seděli vězeňští zřízenci a dozorci, ti jim odemkli mříž a pánové se octli ve vězení. Pena ohromil a vzrušil ten rámus a shon, ta tlačenice a ošumělá směsice lidí. Přecházeli ustavičně sem tam, jako by neměli nikde stání, jako zvířata v klecích ve zvěřinci. Muži hráli palestru, jiní se zas procházeli – všude se rozléhalo samé dupání. Ten rozmlouval se svým advokátem v ukoptěných černých šatech – tamten smutně chodil po chodbě s manželkou po boku a s dítětem na ruce. Někteří měli na sobě rozedrané župany a vypadali jako zlumpačelí světáci. Všichni jako by pořád byli v samém shonu a v pohybu, rojilo se tam jako v úlu. Pen měl pocit, že se zadusí – jako by se za ním vrata vězení byla přibouchla a on se už nikdy neměl dostat ven.

Prošli nějakým dvorem a vzhůru po kamenném schodišti, potom chodbami, kde bylo plno lidí a rámusu, křižujících se světel a černých dveří, které ustavičně vrzaly a bouchaly – Penovi bylo, jako když člověk má k ránu nějaký horečnatý sen. Týž poslíček, který přinesl dopis od Shandona, šel jim potom v patách po Fleet Street, chroupal cestou jablka a dělal jim i průvodce po vězení, až konečně řekl: „Tadydle jsou kapitánovy dveře,“ a za nimi se ozval hlas pana Shandona, který je zval dál.

Byla to místnost sice holá, ale docela vlídná. Oknem tam svítilo slunce a poblíž okna seděla s šitím paní, jistě kdysi veselá a krásná – z uvadlého obličeje jí dosud vyzařovala vlídnost a něha. Navzdory všem manželovým chybám, nelítostným ranám osudu a neštěstím ho ta věrná duše stále zbožňovala a pokládala za nejlepšího a nejchytřejšího a také za nejhodnějšího člověka na světě – tím vskutku byl. Jako by jeho mírnou povahu nic nedokázalo přivést z míry – ani dluhy, věřitelé, bída, pití, ani zoufalé postavení jeho ženy, ani zničené vyhlídky do budoucnosti jeho dětí. Měl svým způsobem ženu a děti nesmírně rád – vždycky pro ně měl jen nejvlídnější slova a úsměvy, a právě svou až příliš mírnou povahou je přivedl na mizinu. Nikdy sobě a druhému nedovedl odepřít žádný požitek, dokud na to měl – dovedl se o poslední libru rozdělit s Jackem a Tomem, a jistě měl spoustu takových nohsledů. Dal svůj podpis na směnku kdekomu, a jakživ neplatil své vlastní dluhy. Psal pro kdekoho, ať z té, či oné strany, a bylo mu úplně lhostejné, zda napadá sám sebe, či druhé. Byl pravý Ir – jenže nejvtipnější, nejroztomilejší a nejnenapravitelnější ze všech svých krajanů. Kdo se jen jednou setkal s Charleym Shandonem, každý si ho musel oblíbit – ani ti, které přivedl na mizinu, nemohli se snad na něho zlobit.

Když Pen a Warrington vešli do místnosti, kapitán (sloužil kdysi u irské domobrany, a tak mu ta vojenská šarže zůstala) v roztrhaném županu seděl na posteli a na kolenou měl psací pultík – něco rychle črtal na papíře, pero mu v ruce jen lítalo. List za listem, ještě mokrý, padal z pultíku na zem. Nad postelí měl pověšený obrázek svých dětí a nejmladší z nich cupitalo po místnosti.

Proti kapitánovi seděl pan Bungay, tělnatý muž s tupým obličejem, a to malé děcko se pokoušelo navázat s ním hovor.

„Tatínek je moc chytrý,“ spustila holčička, „říká nám to maminka.“

„Opravdu, moc,“ přisvědčil pan Bungay.

„A vy jste zase moc bohatý, pane Bundy,“ žvatlala holčička dál.

„Mary!“ okřikla ji maminka, která pořád šila.

„Jen ji nechte,“ řekl pan Bungay a hlučně se rozesmál. „Nic neškodí, ať si myslí, že jsem bohatý – hi, hi – ano, maličká, já mám peněz dost.“

„Když jste tak bohatý, proč tatínka nedostanete z vězení?“ zeptala se ho.

Tu si maminka začala otírat oči tím, co právě měla v rukou a v práci. (Ta nebohá paní pověsila v okně záclony, na zeď obrázek svých dětí a všelijak se pokoušela místnost trochu vyzdobit.) Maminka se dala do pláče, pan Bungay se začervenal a zarudlýma očkama se zuřivě rozhlížel kolem, Shandon psal rychle dál a Pen s Warringtonem tam po zaklepání vešli.

Kapitán Shandon vzhlédl od psaní. „Vítám vás, pane Warringtone!“ řekl. „V minutě jsem vám k službám. Posaďte se, prosím, pánové, máte-li kam,“ a pero zase začalo lítat po papíře.

Warrington si k němu přistrčil starý kufřík – jediné, nač se mohl posadit – uklonil se paní Shandonové, kývnutím pozdravil Bungaye a sedl si na ten kufřík. Dítě se přišouralo k Penovi a vážně se na něho zadívalo. Za pár minut se rychlé pero zastavilo, Shandon položil pultík na postel, shýbl se a posbíral ty papíry.

„Takhle to snad bude dobré,“ řekl. „Je to prospekt na Pall Mall Gazette.“

„A tady jsou za něj peníze,“ řekl pan Bungay a podal mu pětilibrovou bankovku. „Vidíte, že držím slovo, ne? Když řeknu, že platím, tak platím.“

„Věru, tohle každý z nás hned tak nemůže o sobě říct,“ prohlásil Shandon a honem strčil bankovku do kapsy.

KAPITOLA XXXII
odehrává se v sousedství Ludgate Hill

Uvězněný kapitán ve svém prospektu břitce a důrazně hlásal, že přišel konečně čas, kdy se vyšší společenské třídy v Anglii musí srazit v jednom šiku na obranu svých společenských výsad a svého proslaveného stavu, ze všech stran ohrožovaného zahraničními revolucemi, domácím radikalismem, pomlouvačným osočováním ze strany továrníků a bavlnářských magnátů a tupohlavým nepřátelstvím napálených a svedených mas. „Lítá republikánská lůza uráží naše starobylé monarchistické zřízení,“ předčítal kapitán. „Závistní rozkolníci zrazují církev a záludnou nevěrou podkopávají její základy. Znamenité instituce, jimiž se naše vlast proslavila a jejichž zásluhou se pojem anglického gentlemana stal nejpyšnějším predikátem v celém světě, zůstaly bez obrany vystaveny potupným útokům těch, jimž nic není svaté, poněvadž v nic svatého nevěří – kteří nemají úctu k dějinám, poněvadž jsou to nevědomci a z minulosti nic neznají – pro které neplatí žádný zákon, cítí-li se dostatečně silní, aby jej porušili, když jim jejich vůdcové dají pokyn k drancování. Jen proto, že se francouzští králové s důvěrou neopřeli o svou šlechtu, skácelo se monarchistické zřízení svatého Ludvíka – a jen proto, že anglický národ má dosud důvěru k svým gentlemanům, mohla naše vlast zdolat největšího nepřítele našeho národa – jen proto, že v čele našich vojsk byli gentlemani, museli před námi Orli ustoupit od Doura až na Garonnu – byl to gentleman, kdo porazil nepřítele u Trafalgaru a u Waterloo ho smetl z povrchu zemského.“

Když kapitán dospěl tam, kde se mluvilo o Waterloo, Bungay znalecky pokýval hlavou a zamžoural – a Warrington vyprskl smíchy.

„Vidíte, jak to dojímá našeho přítele Bungaye,“ řekl Shandon a pokradmu vzhlédl od svých papírů, „aspoň je vidět, že to bude mít správný účinek. Vévody z Wellingtonu a bitvy u Waterloo jsem takhle použil už aspoň stokrát – s vévodou mi efekt nikdy neselhal.“

Dále kapitán velmi otevřeně přiznával, že gentlemani v Anglii se až dosud spoléhali na svá práva, nedbali, zda je někdo bere v potaz, a jako správu svých panství nebo vyřizování svých právních záležitostí svěřovali odborníkům ve svých službách, právě tak i zastoupení svých stavovských zájmů v tisku zůstavovali profesionálním plnomocníkům a obhájcům. Shandon tvrdil, že podle jeho názoru tyhle časy už minuly: angličtí gentlemani se musí sami stát bojovníky za svá práva, neboť zjevní nepřátelé jejich stavu jsou odhodlaní, silní, četní a nesmlouvaví. Gentlemani se teď musí sami utkat s nepřáteli v boji – nesmějí se nechat balamutit zjednanými pisálky, kteří je nemohou důstojně reprezentovat – nesmějí strpět, aby se úřední whitehallské noviny vydávaly v Grub Street. „Tohle je štulec do žeber Baconovým lidem, pane Bungayi,“ podotkl Shandon a obrátil se k nakladateli.

Bungay zaťukal holí do podlahy. „K ďasu, jen do něho řežte, kapitáne!“ řekl celý rozjásaný, otočil se k Warringtonovi, prudce a důrazně pokýval svou tupou hlavou a dodal: „Jak jde o řádně ostrý článek, není nad kapitána – tomu se nikdo nevyrovná!“

Autor prospektu dále pravil, že se několik gentlemanů, jejichž jména z pochopitelných důvodů zatím nebudou zveřejněna (tomu se Warrington opět dal do smíchu), rozhodlo vydávat denní list, který bude zastávat ty a ty zásady. „Tito pánové jsou hrdi na svůj stav a ochotni jej obhájit,“ rozkřikl se kapitán a s úšklebkem zamával papíry v ruce. „Jsou svému panovníkovi věrni z opravdového přesvědčení a z dědičné oddanosti – mají lásku k své církvi, v jejímž učení chtějí vychovávat své děti, neboť pro ni krváceli jejich předkové – mají lásku k své vlasti a chtějí ji uchovat takovou, jakou se stala zásluhou anglických gentlemanů – ano, anglických gentlemanů (tohle dáme vytisknout pro-lo-že-ně, Bungayi, kamaráde) – to jest nejmocnější a nejsvobodnější říší na světě. Jména některých z těch pánů se skvějí na historickém dokumentu, jímž v Runnymedu byly zaručeny naše svobody –“

„Co tohle je?“ zeptal se pan Bungay.

„Jeden můj předek na něj vtiskl pečeť jilcem svého meče,“ prohlásil Pen ohromně vážně.

„Tohle se týká listiny Habeas Corpus, pane Bungayi,“ vysvětlil Warrington, načež nakladatel řekl: „Ano, ano, já vím,“ a zívl, ale dodal: „Čtěte dál, kapitáne.“

„– naše svobody, a ti pánové jsou i dnes připraveni ty svobody hájit mečem i perem – dnes jako tehdy se všichni postaví na obranu starobylých anglických zákonů a svobod!“

„Výborně-ě!“ vykřikl Warrington. Holčička tam stála celá udivená a paní mlčky šila dál, jen s láskou a obdivem pozdvihla oči. „Pojď sem, Márinko,“ řekl Warrington a svou velkou rukou ji pohladil po světlých kučeravých vláskách. Ale ucouvla před jeho drsným pohlazením, utekla se raději k Penovi a hrála si s jeho krásným hodinkovým řetízkem. Pena nesmírně těšilo, že k němu přiběhla – měl velmi měkké srdce a svou prostou, laskavou povahu jen zastíral zdrženlivým a vypínavým chováním. Za chvíli už mu holčička seděla na klíně a její otec dál předčítal svůj program.

„Vy jste se smál,“ řekl Warringtonovi, „těm ‚pochopitelným důvodům‘ o nichž jsem se zmínil. Tak vám teď ukážu, které to jsou, vy nevěřící pohane! Řekli jsme,“ pokračoval, „že nemůžeme uvést jména osobností zúčastněných na tomto podniku a že je tajíme z pochopitelných důvodů. Máme vlivné přátele v obou sněmovnách a zajistili jsme si spojence v diplomatických kruzích v celé Evropě. Naše zdroje informací jsou takové, že je rozhodně nemůžeme prozradit veřejnosti – jsou toho druhu, že by je nezískal žádný jiný londýnský ani evropský deník. Můžeme říci jen tolik, že nejčerstvější zprávy o událostech vnitropolitických i v zahraniční politice naleznou čtenáři pouze v naší Pall Mall Gazette. Jistě budou mezi nimi jak státníci, tak i kapitalisté, jak příslušníci venkovské šlechty, tak i našeho duchovenstva, protože i naši spolupracovníci jsou z jejich řad. Obracíme se k vyšším společenským vrstvám, nestydíme se to přiznat – Pall Mall Gazette vydávají gentlemani pro gentlemany – naši redaktoři promlouvají k vrstvám, v nichž žijí a k nimž náležejí od narození. Polní kazatel má své noviny, radikální volnomyšlenkář také má své – proč by anglický gentleman neměl mít své zastoupení v tisku?“

Načež se pan Shandon začal velmi skromně šířit o literárních a společenských rubrikách Pall Mall Gazette, které měli řídit pánové podle všeobecného mínění k tomu povolaní – proslavili se na univerzitách (při těch slovech se Pen musel bezděčně usmát a začervenat), jsou známí v klubech a ve společnosti, o níž píší. Inzerentům jemně naznačil, že Pall Mall Gazette je nejvhodnější list, v němž mohou dělat účinnou reklamu svému zboží, a nakonec vyzýval anglickou šlechtu, dědičnou i nedědičnou, důstojné anglické duchovenstvo, příslušníky anglického soudnictví, anglické matky a jejich dcery, strážkyně anglických domácích krbů, aby se všichni spojili na obranu své spravedlivé věci – a když dočetl, Bungay se probudil z druhého zdřímnutí, jež ho zmohlo, a znovu prohlásil, že to je všechno správné.

Po přečtení prospektu přítomní pánové zahájili poradu o jednotlivých bodech, pokud šlo o politické a literární vedení listu, a pan Bungay jenom poslouchal a pokyvoval hlavou, jako by rozuměl, o čem se mluví, a schvaloval jejich názory. Jeho vlastní názory totiž byly velmi jednoduché. Byl přesvědčen, že kapitán dovede jediný v Anglii psát hodně ostré články. Chtěl zničit konkurenční firmu Baconovu a domníval se, že kapitán to dokáže. Kdyby kapitán byl na kus papíru opsal nějaký pamflet Juniův nebo výňatek z církevního katechismu, pan Bungay by byl býval dokonale spokojený a ten článek by se mu byl zdál náramně ostrý. Rukopis prospektu si s velkým uspokojením strčil do kapsy, a nejenže za něj zaplatil, jak jsme už viděli, ale zavolal k sobě malou Márinku a dal jí penny, než odtamtud odešel.

Když tedy čtení prospektu skončilo, nastala volná zábava, při níž měl hlavní slovo Shandon – vedl ji nonšalantním, uhlazeným tónem na počest svých dvou hostí, o nichž se podle jejich zevnějšku a vystupování domníval, že jsou ze vznešených kruhů. V těch se, pravda, moc málo vyznal, ale vídal je zpovzdálí a hleděl od nich co nejvíc pochytit. Mluvil o význačných současných osobnostech a o těch vznešených lidech tak nenuceně, důvěrně a žertovně, jako by byl mezi nimi doma. Vyprávěl anekdoty z jejich soukromého života, o rozhovorech, které s nimi měl, a večeřích, jichž se u nich zúčastnil a na nichž se přihodilo to a to. Pena bavilo poslouchat toho ošuntělého vězně v rozdrbaném županu, s jakou samozřejmostí rozpráví o těch veličinách. Paní Shandonové vždycky působilo potěšení, když se její manžel o těchhle věcech rozpovídal, a jako milující žena všem těm povídačkám věřila doslova. Sama netoužila, aby se dostala do toho vznešeného světa, nebyla dost vzdělaná, ale její Charles tam beze sporu patřil – blýskal se tam – vážili si ho tam. Shandon byl vskutku jednou pozván na večeři u hraběte X a jeho žena i tam ve vězení měla tu pozvánku v košíčku s šitím – opatrovala ji jako poklad.

Pan Bungay měl těch řečí brzy dost – vstal a začal se loučit, načež se Warrington a Pen rovněž zdvihli k odchodu, ačkoli Pen by tam byl rád ještě zůstal, aby se líp seznámil s tou rodinou, která ho zajímala a dojímala. Jen tak se zmínil, že snad s kapitánovým svolením bude moci svou návštěvu opakovat, načež Shandon s posměšným úšklebkem prohlásil, že ho pan Pendennis vždycky najde doma a že ho bude těšit, když zase přijde.

„Doprovodím vás k bráně svého sídla,“ řekl kapitán Shandon a popadl klobouk, přestože paní Shandonová na něho prosebně pohlédla a slabě vykřikla „Charles!“ A tak se kapitán v sešlapaných trepkách vyšoural z místnosti a vedl své hosty bezútěšnými chodbami vězení k brance v mříži. Když se tam s nimi loučil, ustavičně se hrabal prsty v kapsičce u vesty, kde měl tu bankovku od Bungaye. Jeden z nich tří, pan Artur Pendennis, byl ohromně rád, že je z toho hrůzného vězení venku a může si zase svobodně šlapat po dlažbě ve Farringdon Street.

Paní Shandonová smutně šila dál u okna do dvora. Spatřila Shandona, jak rychle utíká směrem k vězeňské hospodě, a v patách za ním se ženou dva muži. Doufala, že ho bude mít u večeře pro sebe – připravila si už v misce kus masa se salátem a postavila to na římsu za oknem – tolik se těšila, že tatínek povečeří s ní a s malou Mary. Ale takhle na to nebylo ani pomyšlení. On zůstane v hospodě až do zavírací hodiny, pak si půjde k někomu zahrát karty nebo popít a vrátí se zamlklý, se skelným leskem v očích, potácivým krokem k ženě, aby ho uložila do postele. Ach, dáváme svým ženám vytrpět všelijaká muka!

A tak paní Shandonová vzala ze skříně čaj a místo večeře dala vařit vodu v kotlíku. V těch nejrůznějších mukách, o nichž jsme před chvílí mluvili, moc často mívá chudák čajník úlohu důvěrníka a těšitele už od těch časů, co se u nás ta milá rostlina zavedla! Jaké myriády žen se při čaji už naplakaly! U kolika loží nemocných se z něho kouřilo! Kolika horečkou rozpukaným rtům už poskytl osvěžení! Příroda byla na ženy moc hodná, když stvořila čajovník! Když na to tak člověk pomyslí, jakou spoustu obrázků s výjevy kolem čajníku a nad šálky by mohla obraznost vykouzlit! Melissa a Saccharissa si při něm svěřují svá milostná tajemství. Nebohá Polly při něm čte u stolu dopisy svého milého – ještě včera to byl skutečně její milý a plakala nad těmi psaníčky radostí, nikoli zoufalstvím. Holčička tichounce přicupitá do maminčiny ložnice a nese šálek toho těšitelského nápoje ovdovělé matce, která nechce jídlo ani vzít do úst. Ruth jej připravuje pro svého manžela, který se má domů vrátit z práce na poli – náměty k takovým obrázkům bychom zaplnili celou stránku – a nakonec se paní Shandonová posadí k čaji s malou Márinkou a kapitán se jde někam povyrazit. Když je Shandon pryč, jeho žena nestojí o nic než o čaj.

Pán, s nímž jsme se už zběžně seznámili, Jack Finucane, Shandonův krajan, zastihl kapitánovu ženu a malou Márinku (pro kterou měl vždycky v kapse nějaké sladkosti), jak spolu popíjejí čaj. Jack pokládal Shandona za největšího génia na světě a párkrát přijal výpomoc od toho dobrodušného marnotratníka, který měl vždycky vlídné slovo nebo sem tam nějakou libru pro přítele v nouzi, proto Jack svého mecenáše snad každodenně přicházel navštívit. Ochotně Shandonovi dělal poslíčka a vyřizoval za něho všelijaké peněžní záležitosti s nakladateli a redaktory novin, s věřiteli, upomínači, držiteli Shandonem akceptovaných směnek i s pány, kteří měli sto chutí si s těmito cennými papíry zaspekulovat – zkrátka vyřizoval za něho tisíceré maličkosti, jaké sužují irského gentlemana, když se octne v tísni. Jakživ jsem nepoznal žádného irského gentlemana v tísni, aby neměl nějakého pobočníka, svého rodáka, který měl rovněž všelijaké peněžní nesnáze. Ten pobočník má zase své insolventní podřízené, kteří opět mají možná nohsledy – a tak náš kapitán prošel celým životem v čele štábu otrhanců, kteří sdíleli tvrdý osud svého náčelníka.

„Vsadím se o libru, že mu ta bankovka moc dlouho nevydrží,“ prohlásil Bungay o kapitánovi, když s Warringtonem a Penem odcházeli z vězení. Soudil správně, neboť když paní Shandonová před spaním vyprazdňovala manželovi kapsy, nalezla v nich z ranní výplaty jen pár šilinků a několik půlpencí. Libru dal Shandon jednomu nohsledovi, poslal skopovou kýtu s bramborami a pivo jednomu známému v chudé vězeňské čtvrti, zaplatil nejtíživější dluh v hospodě, kde tu pětilibrovou bankovku musel rozměnit, navečeřel se tam s dvěma přáteli, s nimiž pak prohrál ještě pár půlkorun, takže než nadešla noc, byl zrovna tak chudý jako ráno.

Po odchodu z vězení měli Warrington a Pen ještě další poradu s nakladatelem, jemuž Warrington zopakoval, co předtím říkal jeho soupeři Baconovi, totiž že Pen je urozený mladík, ohromně nadaný, a co víc – je velmi zadobře s lidmi ze vznešeného světa a je spřízněn se „spoustou“ šlechtických rodů. Bungay na to odpověděl, že nesmírně rád naváže styky s panem Pendennisem a doufá, že bude brzy mít potěšení s oběma pány rozporcovat skopovou pečeni – a tak se s vzájemnými zdvořilými projevy úcty rozloučili.

„Je to zlé, že takový člověk jako Shandon,“ řekl Pen zamyšleně, když večer s Warringtonem rozmlouvali o tom výjevu ve vězení, „tak všestranně vzdělaný, nesporně nadaný a s takovým skvělým smyslem pro humor, prosedí půl života v žaláři, a když je z vězení venku, dělá nádeníka někde v nakladatelství.“

„Já taky nádeničím v nakladatelství – a ty zkusíš štěstí jako zjednaný pisálek,“ odpověděl se smíchem Warrington. „Všichni jsme tím či oním způsobem zjednaní nádeníci. Ale radši jsem to, co jsem, než abych byl náš soused Paley – ten nemá ze života nic, věčně je zalezlý jako krtek. Už se zatroleně dost naplýtvalo neoprávněným soucitem s těmi, jak ty říkáš, nakladatelskými nádeníky.“

„Ty zas moc času prosedíš samotářsky s dýmkou a při pivě, proto je z tebe nakonec cynik,“ řekl Pen. „Ty jsi Diogenes, jenže u pivního sudu, Warringtone. Nikdo mi nenamluví, že je to správné, když tak nadaný člověk jako Shandon musí být odkázán na takového sprostého plantážníka, jako je ten Bungay, kterého jsem před chvílí poznal. Ten jen tyje z mozku druhých a bohatne z dřiny svých nádeníků. Strašně mě to pohoršuje, když vidím slušného člověka otročit takovémuhle individuu, vždyť se ani nedovede pořádně vyjádřit tím jazykem, z kterého je živ, a není hoden Shandonovi ani čistit boty!“

„Tak vida, už se začínáš pouštět do nakladatelů a zastávat našeho stavu! Výborně, kamaráde!“ odpověděl Warrington, opět se smíchem. „Ale co vlastně máš proti Bungayovi? Copak on dal Shandona vsadit do vězení? Copak Bungay prochlastá tu pětilibrovou bankovku, kterou dal před chvílí Shandonovi?“

„Neštěstí vhání lidi do špatné společnosti,“ řekl Pen. „Je to snadné křičet fuj na chudáka, který nemá jinou společnost než takovou, s jakou se sčuchne ve vězení – co jiného mu zbývá než hledat zapomnění v chlastu? Výstřednosti geniálního člověka musíme posuzovat shovívavě – nezapomínej, že právě ten ohnivý temperament a ta schopnost se nadchnout dělají z člověka velkého spisovatele, ale přitom ho často svádějí na scestí.“

„Nech těch řečí o geniálních lidech!“ okřikl ho Warrington, v určitých věcech velice přísný mravokárce, ačkoli v praxi se jako takový nijak neosvědčil. „Popírám, že mezi literáty je tolik geniálních lidí, jak by nám chtěli namluvit ufňukanci, kteří nad jejich osudem prolévají slzy. Na světě jsou tisíce chytrých chlapíků, kteří kdyby chtěli, mohli by skládat básně, psát články, číst knihy a vydávat o nich soud – řeči kritiků z povolání a spisovatelů nejsou ani za mák duchaplnější, hlubokomyslnější a zábavnější než jiných vzdělaných lidí. Když advokát nebo voják či farář žije nad poměry a neplatí dluhy, musí do vězení – a tak tam musí spisovatel taky. Když je spisovatel ochlasta, nevím, proč by ráno neměl mít kocovinu – když si u krejčího objedná nový kabát, nevím, proč by za něj neměl platit.“

„Já bych mu dal víc peněz, aby si mohl dát šít kabáty,“ řekl Pen s úsměvem. „Já bych aspoň rád stavovsky patřil k lidem, kteří chodí pěkně oblečení. Protestuji proti tomu, že mezi géniem a tím velkým panstvem, totiž veřejností, má prostředkovat takový lump, který víc než polovinu dělníkova výdělku a jeho slávy shrábne pro sebe.“

„Já jsem dělník, který vyrábí prózu,“ prohlásil Warrington, „kdežto ty, kamaráde, jsi básník, zatím malého formátu, a tak myslíš, že si můžeš dovolit být lehkomyslný. Co vlastně chceš? Přál by sis snad nějaký cech kapitalistů, kteří by byli donuceni zakoupit díla všech autorů, kolik by jim nabídlo své rukopisy? Copak každý, kdo napíše nějaký epos, každý žvanil, který možná ani neumí psát pravopisně, ale vyrobí nějaký román nebo tragédii – copak všichni takoví mají dostat pytel peněz za své bezcenné stohy slátanin? Kdo má rozsoudit, co je dobré či špatné, prodejné či neprodejné? Copak nakonec nemá mít čtenář svobodnou volbu, co si koupí či ne? Vždyť když Johnson musel v Saint John’s Gate večeřet stranou za zástěnou, poněvadž byl tak ošumělý a chudý, že nemohl zasednout mezi tehdejšími význačnými literáty, kteří u pana Cava hodovali kolem nejlépe prostřeného stolu, nebylo to vinou žádného nakladatele. Toho nemůžeš přimět, aby rozeznal génia v mladíkovi, který k němu přijde v hadrech, vyzáblý a hladový. Hadry nejsou důkaz geniality – kdežto kapitál je za našich časů absolutním pánem a diktuje si podmínky. Má právo jednat s literárním vynálezcem jako s každým jiným – podaří-li se mi něco, co je na knižním trhu novinkou, musím hledět, abych to prodal co nejlíp, ale donutit pana Murraye, aby koupil můj cestopis nebo knihu mých kázání, nemohu zrovna tak, jako bych nepřiměl pana Tattersalla, aby mi dal za mého koně sto liber. Mám možná svůj názor na to, jakou hodnotu má můj Pegas, mohu si myslet, že je to nejbáječnější kůň na světě, ale obchodník má také právo na své mínění, a bude třeba chtít koupit koně pro dámu, nebo těžkého koně pro bázlivého jezdce, nebo zdravou nájemní kobylu ke kočáru, a ta má bestie se mu nehodí.“

„Ty moc rád mluvíš v podobenstvích, Warringtone,“ namítl Pen, „ale přitom právem tvrdíš, že jsi náramně prozaický. Chudák Shandon! Ta jeho laskavost a mírná, něžná povaha jeho ženy mě hluboce dojímá. Mám ho radši, jak se obávám, než třeba nějakého lepšího člověka.“

„Však já také,“ řekl Warrington. „Dopřejme mu své sympatie a soucit, jaký náleží slabochovi – jenom se obávám, že člověk, který by měl větší hrdost, odmítl by takovouhle shovívavost jako projev opovržení. Jak vidíš, Shandon si ve svém neštěstí dovede najít útěchu, a jedno plodí druhé, nebo je vyvažuje, jak už to na světě chodí. Sedí ve vězení, ale není tam nešťastný.“

„Jeho génius zpívá i za žalářními mřížemi,“ podotkl Pen.

„Ano,“ řekl trpce Warrington, „Shandon si to v té kleci dovede zařídit docela pěkně. Měl by být hrozně nešťastný, ale může si popít s Jackem a Tomem, a to mu je útěchou – mohl by pít ve vznešené společnosti, ale když nemůže, nu, tak se napije s Tomem a Jackem – mohl by pěkně uživit rodinu, ale Tom a John ho vyzvou, aby s nimi vypil láhev koňaku – mohl by zaplatit krejčímu Snipovi těch dvacet liber, které, chudák, potřebuje na činži, ale John a Tom mu peníze zabaví – a tak s nimi pije a krejčí musí do vězení a jeho rodina je na mizině. A proto mějme soucit s neštěstím géniů a spikněme se proti tyranským nakladatelům, kteří utiskují literáty!“

„Vida! Nechceš ještě jednu sklenici punče?“ zeptal se ho trochu posměšně Pen. Ti dva totiž zmíněnou filozofickou rozpravu vedli v Kuchyňce.

Warrington se jako obvykle dal do smíchu. „Video meliora proboque – přineste mi to hodně horké a s cukrem, Jene!“ zavolal na číšníka.

„Já bych si také dal ještě jednu, jenže nechci,“ řekl Pen. „Tak se mi zdá, Warringtone, že nejsme o moc lepší než naši bližní.“ A když Warrington dopil poslední sklenici, vrátili se oba do svého bytu.

Při návratu nalezli ve schránce na dopisy dvě psaní od toho pána, s nímž se dopoledne setkali – od Bungaye. Pohostinný knihkupec oběma posílal zdvořilé pozdravy a žádal je, aby mu udělali potěšení a zúčastnili se v jednom z příštích dní večeře s několika jeho literárními přáteli.

„Budou to skvělé hody,“ řekl Warrington, „a uvidíme tam pohromadě celý Bungayův štáb.“

„Kromě chudáka Shandona,“ podotkl Pen, kývl příteli na dobrou noc a odebral se do svého pokojíku. Byl velice rozrušen událostmi toho dne a novými lidmi, s nimiž se seznámil, a tak hezky dlouho nemohl usnout a přemýšlel o nich – Warringtonovo mocné a pravidelné chrápání v sousedním pokoji však svědčilo o tom, že tenhle pán už dávno tvrdě spí.

Je pravda, říkal si Pendennis, když ležel v posteli a upřeně hleděl na jasný měsíc venku, který svítil na roh jeho toaletního stolku a kousek rámu s obrázkem Dubí, Lauřinou kresbou, na zdi nad prádelníkem – je to pravda, že si konečně budu vydělávat na živobytí, a perem? Že už nebudu ochuzovat maminku a že si snad ve veřejnosti udělám jméno, možná i věhlasné? No dobrá, budu jen rád, jestli to dokážu, říkal si náš mladý snílek a smál se a červenal, ačkoli byl sám a potmě, při pomyšlení, jak by se kochal tou ctí a slávou, kdyby si je dovedl získat. Jestli mi štěstěna bude přát, budu ji chválit – bude-li se na mne mračit, nestojím o ni. Kéž jsem vždycky poctivý, ať mám nezdar, či úspěch! Kéž bych vždycky psal podle pravdy, pokud jsem schopen ji poznat – kéž se od ní nenechám odvrátit lichocením, ani vypočítavostí, ani osobním nepřátelstvím, ani stranickým zaujetím! Nejdražší maminko, budeš na mne hrdá, dokáži-li něco, co bude hodno našeho jména! A ty, Lauro, už mnou nebudeš opovrhovat jako ničemným povalečem a marnotratníkem, až uvidíš – až se mi povede – Pitomost! Ale jsem to Alnaschar – vždyť jsem si zatím dvěma básničkami vydělal pět liber a dostal jsem objednávku na pár článků do novin! Takhle dumal dál, šťastnější, důvěřivější a přitom v pokornějším rozpoložení, než býval v posledních dnech. Myslil na chyby a svou lenost, na vášně, výstřelky a všechna zklamání svého zbloudilého mládí – vstal z postele, otevřel okno dokořán a zadíval se ven do noci – a pak, z jakéhosi popudu, doufejme dobrého, vylezl na židli a políbil obrázek Dubí, vrhl se u postele na kolena a hezkou chvíli zůstal klečet v naději a pokoře. Vstal s očima uslzenýma. Najednou odříkával mimoděk několik slůvek, jež býval zvyklý odříkávat jako děcko před maminkou, a když je odříkal, matka ho něžně uložila do postýlky, zatáhla kolem ní závěsy a dala mu na noc požehnání.

Nazítří písař Pidgeon přinesl veliký balík v hnědém papíře, jejž pan Trotter s uctivými pozdravy posílal panu G. Warringtonovi s dopisem, který si Warrington ihned přečetl.

„Pene, ty rošťáku!“ zařval na Pena, který byl ve svém pokoji.

„Co je?“

„Pojď sem, mám pro tebe něco!“ zavolal na něho Warrington, a Pen přišel. „Co to je?“

„Chytej!“ křikl Warrington a hodil ten balík Penovi na hlavu – byl by ho srazil k zemi, kdyby jej Pen nebyl zachytil.

„O těchhle knihách máš napsat referáty pro Pall Mall Gazette, tak se do nich pusť,“ řekl Warrington. Pen ještě jakživ neměl takovou radost – ruka se mu třásla, když přetínal provázek a vybaloval pěknou hromádku zbrusu nových knih v plátěných vazbách – cestopisy a romány a sbírky básní.

„Hlídej dveře, Pidgeone! Dnes nejsem pro nikoho doma.“ A vrhl se do lenošky, ani se pořádně nenasnídal – tolik se nemohl dočkat, až se pustí do čtení a do těch referátů.

KAPITOLA XXXIII
Vyprávění se pořád ještě točí kolem Fleet Street

Z podnětu své ženy, která se jen zřídka vměšovala do obchodních záležitostí, kapitán Shandon si vymínil, že pan Jan Finucane z Horního Templu musí dostat místo zástupce šéfredaktora Pall Mall Gazette, a tak mu je čiperný majitel listu ochotně dal. Takovou laskavost si pan Finucane od Shandona vskutku zasloužil, vždyť tak upřímně lnul ke kapitánovi a jeho rodině a s radostí jim prokazoval služby. V dřívějších dobách se Shandon skrýval ve Finucanově bytě, když mu hrozilo nebezpečí a pásli po něm soudní lapalové, jenže nakonec se jeho skrýše přece prozradila a šerifovi zřízenci pak na kapitána číhali nejen u jeho dveří, ale i na schodech před bytem pana Finucana. K němu si také nebohá paní Shandonová častokrát chodila naříkat na své svízele a starosti nebo se tam chodila radit, jak by jejího zbožňovaného manžela bylo možno zachránit. V tom bytě jí i dítěti dal Finucane mnohokrát najíst. Pokládal si to za čest, když ho taková dáma poctila návštěvou, a když odcházela po schodech, se závojem staženým přes obličej, díval se Fin za ní, opřen o zábradlí, aby se tam na ni nevrhl nějaký Lovelace z Templu, nebo snad doufal, že ji třeba přepadne nějaký darebák, tak aby jí on, Fin, mohl s radostí přispěchat na pomoc a tomu ničemovi zpřerážet kosti. Paní Shandonová měla upřímnou radost, že to tak dopadlo a její hodný ochránce byl v redakci listu ustanoven zástupcem jejího manžela.

Byl by u paní Shandonové poseděl ve vězení až do zavírací hodiny, a mnohokrát byl vskutku svědkem, jak na noc ukládala malou Mary v cele do dětské postýlky. Když se holčička před spaním pomodlila za tatínka, Finucane s upřímným citem dodal amen, ačkoli byl římskokatolického vyznání – tentokrát však měl schůzku s panem Bungayem, s nímž měl při večeři projednat záležitosti týkající se jejich listu, proto od paní Shandonové odešel v šest. Nazítří jako obvykle se ve vězení ve Fleet Street objevil hned ráno, vyparáděný ve svých nejlepších šatech, cenou sice levných, ale barvou a vzhledem skvělých, a v kapse měl čtyři libry dva šilinky, to jest svůj týdenní redakční plat minus dva šilinky, za které si cestou do vězení koupil pár rukavic.

Večer v Dickově kavárně „rozporcoval skopovou“ s panem Bungayem (jak se ten vyjadřoval) a s panem Trotterem, Bungayovým lektorem a literárním poradcem, a obšírně jim vyložil své názory na to, jak by měla Pall Mall Gazette vypadat. Mistrně načrtl plán jednotlivých redakčních rubrik listu – jakými typy by se měly různé články tisknout – kdo by měl referovat o cenách na trhu, kdo o koňských dostizích a atletických zápasech, kdo o církevních záležitostech a kdo by měl psát společenské causerie. Znal se s pány, kteří se věnovali těmto rozličným vědním oborům a dovedli o nich zábavně informovat čtenáře – zkrátka Jack Finucane byl (jak o něm prohlásil Shandon a jak si on sám hrdě přiznával) jeden z nejlepších novinářů v Londýně. Věděl, kolik týdně vydělává kdekdo zaměstnaný v tisku, vyznal se ve všelijakých fintách a důmyslných úsporných opatřeních, jimiž se daly ušetřit peníze podnikavým kapitalistům, ochotným vydávat noviny. Dost těžko chápavého Bungaye úplně oslnil a přitom ho oblafnul rychlostí, s jakou na kousku papíru provedl při večeři veškeré výpočty. Bungay potom svému podřízenému panu Trotterovi uznale řekl, že ten Ir je zřejmě chytrý chlapík.

Jakmile se věrnému Finucanovi podařilo na pana Bungaye udělat patřičný dojem, obrátil hovor jiným směrem – k tomu, co mu nejvíc leželo na srdci, totiž jak vysvobodit z vězení jeho obdivovaného přítele a šéfa, kapitána Shandona. Znal přesně na šilink kapitánovy dlužné částky na platebních rozkazech, jež byly uloženy ve vrátnici vězení, dokonce tvrdil, že jsou mu známy všechny jeho dluhy, ačkoli to bylo nemožné, poněvadž tohle nemohl vědět nikdo v celé Anglii, jistě ani kapitán. Zdůraznil, co všechno Shandon pro nakladatele už vykonal a oč líp by mohl pracovat, kdyby se dostal z vazby (ačkoli to pan Bungay popíral – řekl, že „když je kapitán za mřížemi, víme aspoň jistě, že ho najdeme doma, kdežto když je na volné noze, člověk jakživ neví, kde by ho zastihl“), a nakonec líčil, jak se paní Shandonová ve vězení souží a jak tam dítě chřadne, až se mu podařilo pana Bungaye dojmout a pohnout ke slibu, že snad uvidí, co by se dalo dělat, ale musí ráno napřed mluvit s paní Shandonovou. Načež porada skončila druhou rundou punče a Finucane, který měl v kapse čtyři libry, byl by rád zaplatil celý účet za večeři, jenže Bungay prohlásil: „Kdepak, co vás napadá – promiňte, ale tohle je má věc. Jene, účet, a započítejte si osmnáct pencí pro sebe!“ řekl a podal číšníkovi příslušnou částku. A tak se Finucane v sobotu ráno po večeři u Dicka probudil v Templu a svůj týdenní plat měl úplně nedotčený.

Když přišel k paní Shandonové, tajuplně a radostně na ni zamrkal, načež hodná paní hned věděla, že ji čeká nějaká dobrá zpráva, a jakmile ji Fin požádal, aby mu prokázala tu čest a prošla se s ním na čerstvém vzduchu, honem si nasadila klobouk a přehodila šál. Malá Mary skákala radostí, že ji čeká taková sváteční událost, neboť Finucane nikdy neopomněl koupit jí nějakou hračku nebo vzít ji na nějakou podívanou – vždycky měl v kapse noviny s reklamou na všelijaké londýnské zábavy vhodné pro děti. Měl je totiž obě z celého srdce rád a kolikrát si lámal hlavu, div se mu nerozskočila, čím by se jim nebo svému zbožňovanému mohl zavděčit.

„Smím, Charley? Nebo mám zůstat u tebe, drahoušku, když je ti dnes tak bídně? Bolí ho hlava, pane Finucane. Často ho bolí hlava, tak jsem ho přemluvila, aby zůstal v posteli,“ řekla paní Shandonová.

„Jen si jdi, i s Polly. Dej na ně pozor, Jacku! Podej mi tamhle Burtonovu Anatomii a zůstav mě mým ohavným záměrům,“ odpověděl Shandon v té nejlepší náladě. Když psal, nejednou čerpal citáty (jejichž cenu jako novinář dobře znal) z řecké a latinské literatury, té báječné studnice vědění.

Fin tedy paní Shandonové nabídl rámě a Mary za nimi poskakovala chodbami vězení, až se bránou dostali na čerstvý vzduch. Z Fleet Street do Paternoster Row není daleko. Když ti tři přišli k Bungayovu krámu, paní Bungayová právě vcházela do domu soukromým vchodem a nesla si balíček a červeně vázanou knížku, v níž byly rukopisné záznamy jejích obchodních transakcí s řezníkem na blízkém tržišti. Měla na sobě nádherné šaty z měňavého hedvábí, které hrálo do červena a fialova, žlutý šál a klobouk, zespodu zdobený rudými květy, a k tomu v ruce bleděmodrý slunečník. Paní Shandonová byla v hedvábných šatech z černého moaré a jejímu klobouku se, tak jako jí, nikdy ani nesnilo o skvělých dobách blahobytu, ale i tak vypadala vždycky jako dáma, třeba byla oblečena dost chudě. Obě dámy si navzájem udělaly pukrlátko, každá na svůj způsob.

„Doufám, madam, že se vám daří dobře,“ začala paní Bungayová.

„Je překrásný den,“ řekla paní Shandonová.

„Nepůjdete dál, madam?“ zeptala se paní Bungayová a podívala se na holčičku tak přísně, že ji div nevyděsila.

„Přišla jsem za – za panem Bungayem v nějaké – obchodní záležitosti – doufám – doufám – že se mu daří pěkně?“ řekla ostýchavě paní Shandonová.

„Jestli za ním jdete do pisárny, nemohla byste – nemohla byste svou holčičku zatím nechat u mne?“ zeptala se paní Bungayová hlubokým hlasem, zatvářila se tragicky a natáhla k dítěti prst.

„Já zůstanu u maminky!“ vykřikla malá Mary a zabořila obličej do matčiných sukní.

„Jen jdi tady s dámou, miláčku,“ řekla jí matka.

„Ukáži ti nějaké hezké obrázky,“ řekla paní Bungayová hlasem lidojeda, „a všelijaké dobré věci, jen se podívej –,“ rozbalila balíček a ukázala holčičce výtečné sušenky, takové, jaké pan Bungay rád chroupal večer před spaním. Malá Mary se na ně dala zlákat, a tak všechny tři vešly do domu soukromým vchodem, z něhož vedly postranní dveře do obchodních místností páně Bungayových. Ale když se tam holčička měla od maminky odloučit, odvaha jí selhala a malá Mary se znovu maminky chytila za sukni, načež hodná a mírná paní Shandonová, vidouc zklamaný obličej paní Bungayové, dobrosrdečně řekla: „Když dovolíte, půjdu také nahoru a chvíli s vámi posedím,“ a tak vyšly po schodech všechny tři. Druhou sušenkou si paní Bungayová jako kouzlem získala úplně důvěru malé Mary, která se za malou chvilku rozžvatlala úplně bez rozpaků.

Mezitím věrný Finucane zastihl pana Bungaye v mnohem střízlivější náladě, než byl předešlého večera, kdy v něm tři čtvrtiny láhve portského vína a dvě velké sklenice punče dovedly vznítit takové nadšení, že ho pohnulo ke šlechetným slibům, pokud šlo o kapitána Shandona. Po návratu domů ho manželka zlostně vyplísnila. Zakázala mu jakkoli kapitána podporovat – prohlásila, že je to chlap budižkničemu, kterému žádné peníze nepomohou – byla proti vydávání Pall Mall Gazette, protože při tom Bungay jenom přijde o peníze, tak jako tamti naproti (bratrovu podniku nikdy neřekla jinak než „tamti naproti“) už přišli o pěkné peníze vydáváním Zpravodaje Whitehallu. Ať si Shandon zůstane ve vězení, tam se hodí nejlíp. Nadarmo Finucane prosil a sliboval a orodoval – jeho přítel Bungay dostal ráno vycinkáno a byl neúprosný.

Ale co se hodnému Jackovi nepodařilo dole v pisárně, to nahoře v salóně dokázaly hezké tváře a způsoby matky a dítěte – prudká, ale ve skutečnosti měkká paní Bungayová pomalu roztávala. Paní Shandonová měla od přírody líbezný hlas a roztomile upřímnou povahu, takže si téměř každého naklonila a pohnula k soucitu. Osmělená drsnou vlídností paní Bungayové vylíčila jí své osudy, vyprávěla, jak je kapitán hodný a poctivý, jak jejich dítě postonává (řekla, že se už musela rozloučit se dvěma, poslala je do školy, poněvadž v tom hrozném vězení si je nemohla nechat u sebe) – až paní Bungayová, tvrdá jako lady Macbethová, při jejím prostém vyprávění zjihla a řekla, že půjde dolů a promluví s manželem. Jenže pokud šlo o paní Bungayovou, promluvit znamenalo poroučet, a pokud šlo o Bungaye, vyslechnout ji znamenalo poslechnout.

Právě když chudák Finucane už docela přestal doufat, že jeho přímluvy budou mít nějaký účinek, přihnala se paní Bungayová, zdvořile pana Finucana požádala, aby šel za svými přáteli nahoru do salónu, že si s Bungayem potřebuje chvíli pohovořit, a když manželé osaměli, oznámila Bungayovi jeho lepší polovička své úmysly, pokud šlo o manželku kapitánovu.

„Copak se to stalo, má drahá?“ zeptal se překvapeně ten mecenáš, když na něho manželka spustila tak docela jiným tónem. „Ještě ráno jsi nechtěla ani slyšet, že bych měl pro kapitána něco udělat – jak to, že jsi tak najednou změnila svůj názor?“

„Kapitán je Ir,“ odpověděla paní Bungayová, „a ty víš, že Iry odjakživa nemohu vystát. Ale jeho žena je dáma, opravdová dáma a hodná paní, je dcera duchovního a pochází ze západní Anglie, Bungayi, tak jako já z matčiny strany – a jestlipak sis všiml jejich dcerušky?“

„Ano, viděl jsem tu holčičku.“

„A nevšiml sis, Bungayi, jak je podobná našemu andílkovi Bessy?“ a paní Bungayová se v myšlenkách přenesla o osmnáct let zpátky, kdy si Bacon a Bungay založili společný podnik, malé knihkupectví ve venkovském městečku, a kdy také měla holčičku, jménem Bessy, skoro takovou jako malá Mary, která ji před chvílí pohnula k soucitu.

„Dobrá, dobrá, miláčku,“ řekl Bungay, když viděl, jak ženě začínají očička mžourat a rudnout, „kapitán tam sedí pro maličkost. Je zažalován jenom o sto třicet liber. Finucane říká, že polovička by stačila jako záruka, aby se dostal z vězení, a tak mu budeme vyplácet jen poloviční plat, než se s námi zas vyrovná. Když se mě ta maličká zeptala ‚Proč tatínka nedostanete z vězení?‘, moc mě to dojalo, Floro, věř mi, moc.“ A výsledek toho rozhovoru byl, že pan a paní Bungayovi šli spolu nahoru do salónu, kde pan Bungay pronesl těžkopádný a nemotorný proslov, jímž paní Shandonové oznámil, že prý jejímu manželovi pomůže na svobodu pětašedesát liber, a tak on je ochoten ty peníze půjčit, bude je kapitánovi srážet z platu a vyplatí jí je na hotovosti pod podmínkou, že si to sama s věřiteli vyřídí, aby se její manžel dostal na svobodu.

Byl to asi po dlouhých letech pro paní Shandonovou a pana Finucana nejšťastnější den, jaký zažili. „Safra, Bungayi, vy jste ale pašák!“ vykřikl Fin – tolik podlehl dojetí, že se neubránil irskému přízvuku. „Pracku sem, kamaráde – uvidíte, že Pall Mall Gazette vytáhneme na deset tisíc výtisků týdně, ať visím!“ Začal skákat po salóně a vyhazovat malou Mary do vzduchu – vyváděl jako blázen.

„Mohu vás někam dovézt v našem kočáře, paní Shandonová – věřte, ráda vám posloužím?“ řekla paní Bungayová a podívala se oknem na vehikl s jedním koněm, který právě předjel před dům a v němž si často vyjížděla. Za chvíli už obě dámy s malou Mary uprostřed mezi sebou (mecenášova žena jí v obou dlaních pevně tiskla ručičky) a s rozradostněným panem Finucanem na zadním sedátku ujížděli z Paternoster Row a majitelka vehiklu honem vrhla vítězný pohled do protějších oken Baconova domu.

„Kapitánovi to neprospěje,“ pomyslil si Bungay, když se zas vrátil k svému účetnímu pultu, „ale starou to úplně vyvede z míry, když si vzpomene, jaké ji potkalo neštěstí. Naše holka by včera byla dosáhla plnoletosti, kdyby byla zůstala na živu, aspoň Flora to tvrdí,“ a náramně se divil, jak si ženské dovedou některé věci zapamatovat.

Rádi zde povíme, že paní Shandonová svůj úkol splnila s velkým zdarem. Doposud, když neměla peníze, musela se snažit, aby věřitele obměkčila, a mohla je uchlácholit jen pláčem a úpěnlivými prosbami, a tak se jí snadno podařilo pohnout je k útrpnosti, mohla-li jim nabídnout aspoň deset šilinků za libru – a příští neděle byla poslední, aspoň na nějakou dobu, kterou kapitán strávil ve vězení.

KAPITOLA XXXIV
Večeře v Row

V určený den se naši dva přátelé objevili u pana Bungaye v Paternoster Row – nepřišli vchodem do knihkupectví, jímž se obvykle vynášely pytle knih vydaných u Bungaye a kolem něhož postávali ostýchaví uchazeči se svými panenskými rukopisy, ochotni prodat je sultánu Bungayovi – ale soukromým vchodem do domu, kudy vycházela nastrojená paní Bungayová, když se vypravila na vyjížďku kočárem. Jakmile se usadila na měkce vycpaném sedadle, pokaždé vrhla vyzývavý pohled do protějších oken – do oken paní Baconové, která pořád ještě kočár neměla.

Stalo-li se, že paní Bungayová tou nádherou švagrovou obzvlášť dopálila, paní Baconová prudce vytáhla okno v obývacím pokoji a se všemi čtyřmi dětmi se z něho vyklonila, jako by říkala: „Jen se podívej na tyhle čtyři miláčky, Floro Bungayová! Vidíš, proč se nemohu vozit ve vlastním kočáře? Kdybys ty měla tenhle důvod, ráda bys za to dala i kočár se čtyrspřežím, co?“ Takovýmihle šípy ze svého toulce střílela Ema Baconová po Floře Bungayové, když ji uviděla v kočáře, bezdětnou a závistivou.

Když se Pen s Warringtonem blížili k Bungayovu domu, zastavil před domem Baconových kočár a za ním přijela drožka. Z kočáru nemotorně vystoupil starý doktor Slocum – vypadal zrovna tak těžkopádně jako jeho ekvipáž, ale jak ten kočár, tak i doktor budili hlučný ohlas u knihkupců v Paternoster Row. Z drožky se vynořil pár oslnivě bílých vest.

Warrington se dal do smíchu. „Vida, Bacon si také pozval hosty na večeři. Tamhleto je dr. Slocum, autor Memoárů proslulých travičů. A v té elegantní bílé vestě bys asi sotva poznal našeho přítele Hoolana. Doolan je tu také, vida – ten patří k Bungayovým lidem.“ Opravdu – pánové Hoolan a Doolan přijeli ze Strandu spolu v jedné drožce a po cestě házeli „hlava nebo orel“, kdo má zaplatit ten šilink, načež pan Doolan vystoupil z drožky druhou stranou, do jízdní dráhy, nastrojený v černém obleku a s velikánskými bílými rukavicemi na rukou, v nichž se bezděčně zhlížel, zřejmě s potěšením.

V hale Bungayova domu stáli domovník ve večerním úboru a pánové se zrovna tak velikánskými rukavicemi jako Doolan, jenže z proslulé berlínské příze – ti se měli ujmout klobouků a plášťů hostí a vykřikovat jejich jména vzhůru po schodech. Někteří hosté přišli už dříve, než se objevili naši tři pánové, ale krásné pohlaví bylo zastoupeno pouze paní Bungayovou v rudém atlasu a turbanu. Pokaždé, když příchozí vešel do salónu, udělala mu pukrlátko, ale v myšlenkách se zřejmě obírala věcmi, které ji při tom obřadu rozptylovaly. Byla to hlavně večeře u Baconových, a tak jakmile Flora Bungayová přivítala už všechny pozvané hosty, přihnala se zpátky do okna, odkud měla přehled přes všechny kočáry, které přidrnčely do Row s přáteli Emy Baconové. Podívaná na velký kočár dr. Slocuma s vychrtlými nájemnými koňmi Floru zdrtila – toho dne předjely před její dům jen obyčejné drožky.

Na večeři byli samí literáti, ale Penovi dosud neznámí. Byl tam pan Bole, skutečný redaktor časopisu, jehož šéfredaktorem byl podle jména pan Wagg. Pan Trotter, který kdysi udělal díru do světa jako básník tragického a sebevražedného ražení, ale skončil zatím v jedné kobce za Bungayovým krámem jako lektor jeho nakladatelství. Potom kapitán Sumph, dosud známý v městě jako bývalý londýnský švihák s jakýmsi nejasným vztahem k literatuře a šlechtě. Kdysi prý napsal nějakou knihu, býval prý přítelem lorda Byrona a byl prý spřízněný s lordem Sumphingtonem – anekdoty o Byronovi byly totiž jeho hlavním konverzačním zdrojem a jméno tohoto básníka nebo některého z jeho současníků měl neustále na jazyku, jako třeba: „Vzpomínám si, jak chudáka Shelleyho nadobro vyloučili ze školy pro jednu báseň, kterou jsem, u Joviše, od začátku až do konce napsal já,“ nebo: „Pamatuji se, že když jsem byl s Byronem u Missolung, chtěl jsem se vsadit s Gambou –,“ a podobně. Pen si všiml, že paní Bungayová tomuto pánovi naslouchá obzvlášť pozorně – zřejmě ji velice bavily jeho anekdoty z prostředí aristokracie, k níž ten starší pán také nějak patřil, a proto byl pro ni ještě větší osobností, než dokonce i pan Wagg. Škoda, že nepřijel ve vlastním kočáře, to by paní Bungayová byla Bungaye přiměla, aby mu vydal jakékoli jeho literární dílo.

Jak hosté přicházeli, pan Bungay je všechny velice uctivě a srdečně vítal. „Jak se daří? Krásný den, co? To jsem rád, že vás tu vidím! Floro, drahoušku, mám čest ti představit pana Warringtona. Pan Warrington, moje choť. Pan Pendennis, má choť. Doufám, pánové, že vám večeře přijde k chuti. Vám jistě, Doolane, to vím, vy máte vždycky zatroleně dobrý apetit.“

„Ale, Bungayi!“ napomenula ho paní Bungayová.

„Však by to taky musel být člověk, kterému je těžké se zavděčit, kdyby mu u vás nechutnalo,“ řekl Doolan, zamžikal, přejel si velikými rukavicemi po hubených tvářích a nesměle se přátelsky usmál na paní Bungayovou, jenže ta milá paní se zatvářila odmítavě a dost opovržlivě. Přátelům se důvěrně svěřovala, že toho Doolana nemůže vystát. A vskutku, ať se jí hleděl zalichotit, jak chtěl, nepodařilo se mu nikdy získat její přízeň.

Když spolu takto rozmlouvali a paní Bungayová pořád pozorovala z okna, co se děje kolem, naskytla se jí velkolepá podívaná: objevil se obrovský šedivý kůň a rychle se blížil. Za ním se ukázaly bílé otěže, potom pár bílých rukaviček, které ty otěže držely, nad nimi bledý obličej s bohatě ochmýřenou bradou a docela nad vrškem kočárku se natřásala hlava droboučkého podkoního – to skvělé zjevení nesmírně potěšilo paní Bungayovou, která prohlásila: „Vážený Percy Popjoy se neopozdil ani o minutu!“ a odplula ke dveřím, aby toho vznešeného pána přivítala.

„Je to Percy Popjoy,“ řekl Pen, když se podíval z okna a uviděl, jak z rozhoupaného kočárku vystupuje individuum v náramně vyleštěných botkách. Byl to opravdu ten mladý aristokrat, nejstarší syn lorda Falconeta (jak všichni moc dobře víme) – přijel, prosím, na večeři k nakladateli v Row (totiž k svému nakladateli)!

„V Etonu mi dělal poskoka,“ řekl Warrington, „jenom škoda, že jsem mu nenapráskal víckrát.“ Pen se s ním párkrát utkal v Oxbridgi v debatním klubu a vždycky nad ním slavil triumfy – tento mladý pán se tedy za chvíli objevil v salóně, s kloboukem pod paží a s nepopsatelně dobromyslným a přiblblým výrazem v kulatém obličeji s dolíčky v tvářích a na bradě, na níž mu příroda nechala vypučet chomáč chmýří, ale vyčerpána tím úsilím zůstavila mu ostatek obličeje úplně bezvousý.

Provizorní komorník zahulákal „Vážený Percy Popjoy“, čímž mladého pána uvedl do velkých rozpaků – bylo mu nemilé, že byl takto ohlášen i se svým titulem.

„Proč mi ten člověk chtěl vzít klobouk, Bungayi?“ zeptal se nakladatele. „Musím ho přece mít, abych mohl složit poklonu paní Bungayové. Dnes vám to báječně sluší, paní Bungayová. Neviděl jsem dnes váš kočár v parku – proč jste tam nebyla? Moc jste mi tam chyběla, opravdu.“

„Nechte si takovéhle vtipy,“ řekla paní Bungayová.

„Vtipy! Co živ jsem neudělal vtip – haló, koho to tu vidím? Buď zdráv, Pendennisi! Tě bůh, Warringtone! Jsou to moji dobří známí, paní Bungayová. No tohle – kde vy se tady k ďasu berete?“ otázal se obou mladých mužů a na vyleštěných podpatcích se otočil zády k paní Bungayové, která k těm dvěma manželovým hostům najednou pojala úctu, když viděla, že se tak důvěrně znají se synem lorda.

„Jak to, že se znají?“ honem se zeptala pana Bungaye.

„Povídám ti, jsou to urození mladíci – ten mladší je spřízněný s celou šlechtou,“ odpověděl nakladatel a už se oba s úsměvem a úklonami hnali přivítat dvě osobnosti, téměř tak významné jako ten mladý lord – byli to vznešení a proslulí pánové Wenham a Wagg, které sluha právě ohlásil.

Pan Wenham vstoupil do dveří s očima plaše sklopenýma, jako obyčejně, a s potutelným úsměvem, jako obvykle zahleděn na špičky svých elegantních lesklých botek, od nichž jen zřídka pozdvihl oči k tomu, kdo na něho mluvil. Wagg naopak vypínal skvěle vyklenutý hrudník v bílé vestě a nad ní se mu leskl rozzářený obličej, rozjasněný pomyšlením na dobré vtipy a dobrou večeři. Rád vcházel do salónů se smíchem, a když v noci odcházel, dělalo mu radost, provázel-li ho hlučný smích, vyvolaný nějakým jeho žertem. Žádné osobní pohromy a strázně (jež byly tomu humornému pánovi údělem stejně jako těm, kdo nepatří k humorným lidem) nemohly ho úplně připravit o humornou náladu. Ať měl třeba jakékoli soužení, pomyšlení na dobrou večeři ho vždycky povzbudilo na duchu, a jak uviděl nějakého lorda, hned mu vzdal čest nějakým podařeným vtipem.

Wenham tedy s upejpavým úsměvem a šepotem přistoupil k paní Bungayové, pokradmu na ni pohlédl a upozornil ji na špičky svých botek. Wagg jí řekl, že vypadá rozkošně, a ihned se hnal k tomu mladému aristokratovi, kterého oslovil Pope, a okamžitě ho začal častovat nějakou zábavnou historkou kořeněnou výrazy, jimž Francouzi říkají gros sel. Měl také radost, že tam vidí Pena, podal mu ruku a srdečně ho poplácal po zádech – vždyť sršel bujarou náladou a dobromyslností. A hlučným hlasem začal vykládat o tom, jak se posledně setkali v Baymouthu, vyptával se ho na jejich společné přátele z claveringského zámku, zda sir Francis přijede na sezónu do Londýna a jestli Pen udělal návštěvu u lady Rockminsterové, která už přijela – skvělá dáma, ta stará lady Rockminsterová! Tyhle otázky neplatily ani tak Penovi jako ostatní společnosti, které tímto způsobem dával s radostí na vědomí, že navštěvuje panstvo na venkovských sídlech a důvěrně se zná se šlechtou.

Wenham si rovněž stiskl ruku s naším mladým přítelem – všechny tyto výjevy paní Bungayová sledovala s velkou úctou a s potěšením a později se Bungayovi svěřila se svými názory, což Penovi prospělo víc, než vůbec tušil.

Nato byla ohlášena slečna Bunionová. Pen četl některá její díla a dost se mu líbila, proto si představoval, že se bude aspoň trochu podobat svému autoportrétu z mladých let v Mučence, v níž se vylíčila jako

„fialka plaše rozkvetlá,
v březnovém vichru prokřehlá –
bojácná srnka v pasece,
kde dubina šustí, v slunci plá –“

Samozřejmě očekával, že jako zralá krasavice bude oplývat trochu jinými půvaby, než byly ty, jež ji zdobily v raném věku její nevinnosti, ale představoval si, že si přesto uchovala podmanivé kouzlo; velice ho tedy překvapilo (a div se nedal do smíchu), když do salónu rezolutně jako grenadýr vtrhla statná kostnatá žena v pomačkaných atlasových šatech. Wagg si okamžitě povšiml slámy, která se jí zachytila na lemu zmuchlané sukně, a už by se byl shýbl, aby ji sebral, ale slečna Bunionová veškerou kritiku odparírovala tím, že si té ozdoby povšimla sama, přišlápla ji vlastní velikou nohou, aby ji odtrhla od lemu sukně, pak se shýbla a sama ten kousek slámy sebrala, načež se paní Bungayové omluvila, že se trochu opozdila, poněvadž omnibus jel moc pomalu, ale je to přece velká výhoda, když se člověk může až z Bromptonu svézt za šest pencí. Nikdo se té omluvě nesmál, poněvadž básnířka ji pronesla s úplnou samozřejmostí. Ani ve snu jí totiž nenapadlo, že by se snad měla stydět takhle prozrazovat svou chudobu.

„Tohle je tedy ta ‚Mučenka‘?“ řekl Pen Wenhamovi, s nímž v té chvíli stál. „Na tom obrázku ve své knize vypadá jako moc hezká mladá žena.“

„To víte, i mučenky uvadnou, jako všechny ostatní květy,“ odpověděl Wenham. „Ta podobizna slečny Bunionové je už patrně z dřívějších let.“

„No, mně se líbí, že se nestydí za svou chudobu.“

„Mně také,“ řekl pan Wenham, který by byl raději zmíral hlady, než by přijel někam na večeři omnibusem. „Ale snad by se tou slámou nemusela tolik chlubit, co myslíte, pane Pendennisi? Má drahá slečno Bunionová, dobrý večer! Dnes dopoledne jsem byl na návštěvě v salóně u jedné velmi vznešené dámy a všichni tam mluvili nadšeně o vaší nové knize. Nad těmi verši o křtu lady Fanny Fantailové vévodkyně úplně slzela. Říkal jsem, že snad večer budu mít potěšení být s vámi pohromadě, a tak mě prosila, abych vám poděkoval a vyřídil, že se jí ta kniha ohromně líbila.“

Wenhamova povídačka, servírovaná s lichotnými úsměvy, o vévodkyni, u které byl dopoledne na návštěvě, úplně zatlačila do pozadí Waggovu starou hraběnku i s baronetem, a chudák Wagg zůstal jako muž ze vznešeného světa daleko za Wenhamem. Ten si svůj neocenitelný náskok hleděl udržet – nepustil nikoho k slovu a vyprávěl celou řadu dalších anekdot z aristokratických kruhů. Pokoušel se zatáhnout do rozhovoru Popjoye všelijakými poznámkami, jimiž se na něho obracel, jako třeba „Dnes ráno jsem povídal vašemu otci“ nebo „Zdá se mi, že jste byl v paláci u W…, onehdy večer, když vévoda říkal…“, ale pan Popjoy mu to neudělal kvůli a nenechal se zatáhnout, naopak, dal se raději na ústup – přidružil se k paní Bungayové v okně a díval se s ní na drožky, přijíždějící k protějšímu domu. I když s ním není žádná řeč, myslila si hostitelka, snad ti protivní Baconovi aspoň uvidí, že je u nás na večeři vznešený Percy Popjoy.

Zvon u sv. Pavla zatím odbil půlhodinu po stanoveném zahájení večeře, na kterou pan Bungay sezval své hosty, a společnost už byla pohromadě až na dva – konečně se také objevili a Pen s radostí viděl, že to jsou manželé Shandonovi.

Když se přivítali s pánem a paní domu a kývnutím hlavy více či méně vzali na vědomí většinu přítomných, Pen a Warrington k nim přistoupili a velmi vřele stiskli ruku paní Shandonové – dojalo ji možná, že se tam s nimi setkává, když si pomyslila, kde se s nimi viděla teprve před několika dny. Shandon se dal do pucu a vypadal docela elegantně v červené sametové vestě a v nabírané krajkové náprsence, do níž mu jeho žena vetkla svou nejlepší brož. Ačkoli se paní Bungayová chovala tak vlídně, nebo snad právě proto, měla z ní paní Shandonová veliký strach a velmi se jí ostýchala – vypadala vskutku hrozně majestátně v tom rudém atlasu a s rajkou ve vlasech, a teprve když se svým hlučným hlasem zeptala se na jejich roztomilou holčičku, paní Shandonová se trochu osmělila a troufala si promluvit.

„Milá paní,“ pošeptal Popjoy Warringtonovi. „Představte mě kapitánu Shandonovi, Warringtone. Je to prý ohromně chytrý člověk, a já si safra vážím intelektu, u Joviše, vážím!“ Byla to pravda: mladého pana Popjoye sice nebesa neobdařila valným intelektem, ale zato velkou schopností obdivovat se intelektu u druhých, třeba jej snad nedovedl správně ocenit. „A představte mě i slečně Bunionové. Ta je prý také moc chytrá. Vypadá ovšem legračně, ale na tom nezáleží. Saprlot, jsem snad taky literát, a tak bych se rád znal se všemi těmi chytrými lidmi.“ Pan Popjoy a paní Shandonová měli tedy to potěšení, že se spolu seznámili – a vtom se rozlétly dveře do sousední jídelny, společnost vešla a zasedla ke stolu. Pen měl po jedné straně slečnu Bunionovou a z druhé strany pana Wagga – Wagg totiž zděšeně ucouvl před prázdnou židlí vedle básnířky, a tak byl Pen nucen posadit se na ni sám.

Ta nadaná bytost při večeři moc nemluvila, ale Pen si všiml, že se pustila do jídla s ohromnou chutí a ani jednou neodmítla stolníka, když jí chtěl znovu nalít víno. Pendennis si u stolu počínal náramně vznešeně, byl nastrojen podle nejnovější módy a vyzdoben svými nejcennějšími řetízky, knoflíky do manžet a batistovými náprsenkami, takže slečně Bunionové stačilo jen minutku mu věnovat pozornost a hned si o něm řekla (nikoli bezdůvodně), že je to nějaký floutek. Proto se tedy mnohem raději věnovala jídlu a Pena si dál už přestala všímat. Později mu to sama pověděla, docela upřímně, jak měla ve zvyku. „Myslela jsem, že jste nějaký dandy z Mayfair,“ řekla mu. „Tvářil jste se velebně jako nějaký funebrák, a poněvadž mi ta ženská, kterou jsem měla vedle sebe z druhé strany, byla hrozně protivná, řekla jsem si, že udělám nejlíp, když budu jen jíst a pít a držet hubu.“

„A v tom jste se opravdu vyznamenala, má milá slečno Bunionová,“ prohlásil Pen se smíchem.

„Asi ano, ale příště si hodlám s vámi hodně popovídat – protože nejste tak nadutý, ani tak hloupý, ani tak impertinentní, jak vypadáte.“

„Ach, kdybyste věděla, jak se na to ‚příště‘ už těším!“ řekl Pen galantně, ale komickým tónem. – Musíme se však zase vrátit k té večeři v Paternoster Row.

Byla to bohatá hostina. „Tomuhle říkám těžký gotický styl,“ pošeptal skoro polohlasem Wagg Penovi, který mu seděl po boku. Muži ve vrzavých botách a nitěných rukavicích se vyskytovali ve velkém počtu a tvářili se upjatě, ale když roznášeli jídla, vedli za zády hostí chvatný rozhovor. Na jednoho z nich Doolan zavolal „Haló, sem!“, ale pak si uvědomil, že chybil, a začervenal se. Byl tam i osobní poslíček paní Bungayové, ale ten se mezi statnými muži v černých kabátech úplně ztrácel.

„Podívejte se na toho člověka s břichem jako balón,“ řekl Wagg. „Má pohřební ústav na plácku Amen – jak je vidět, stará se nejen o pohřby, ale i o večeře. O vystydlé maso i teplé, jak vidíte. Falšovaný stolník, pane Pendennisi – časem se přesvědčíte tak jako já, můj milý, že když v Londýně mají někde falšovaného stolníka, mají tam také falšované víno – tohle sherry je ohavné. Bungayi, kamaráde, odkud máte tohle báječné tmavé sherry?“

„To jsem rád, že vám chutná, pane Waggu – přiťukneme si na to!“ odpověděl nakladatel. „Podařilo se mi je získat ze staré zásoby obecního staršího Benninga a dal jsem za ně pěkné peníze, to mi věřte. Nepřiťuknete si s námi, pane Pendennisi? Na vaše zdraví, pánové!“

„Co si ten darebák myslí – že mě obalamutí? Tohle sherry je z výčepu na rohu,“ řekl Wagg. „Museli je přinést dva, na jednoho je moc silné. Škoda, že tu nemám láhev vína od starého Steyna – vypili jsme jich s vaším strýcem už pěknou řádku, Pendennisi. Steyne si vždycky nějakou pošle k lidem, u kterých bývá na večeři. Vzpomínám si, jak se u chudáka Rawdona Crawleyho, bratra sira Pitta Crawleyho – býval guvernérem na ostrově Coventry – ráno vždycky objevil Steynův chef a stolník z paláce Gauntů tam nosil šampaňské už v kbelících s ledem.“

„Znamenitá večeře!“ prohlásil dobrosrdečný Popjoy. „Vaše kuchyně asi má cordon bleu!“

„Ovšem,“ řekla paní Bungayová v domnění, že to má být snad zabezpečovací řetěz na dveřích.

„Já totiž myslím francouzského vrchního kuchaře,“ vysvětloval zdvořile host.

„Ó zajisté, Vaše Lordstvo,“ přisvědčila znovu paní Bungayová.

„Váš vrchní kuchař opravdu tvrdí, že je Francouz, paní Bungayová?“ zeptal se jí hodně nahlas Wagg.

„Já ani nevím,“ odpověděla nakladatelova manželka.

„Protože jestli to tvrdí, určitě vás balamutí,“ prohlásil Wagg, ale nikdo se tomu nesmál, což nejapného šprýmaře trochu přivedlo do rozpaků. „Ta večeře je od Griggse z uličky za svatým Pavlem, zrovna jako ta u Baconových,“ pošeptal Penovi. „Když ji Bungay objednává, chce, aby přišla na osobu o půlkorunu dráž než ta pro Bacona – a Bacon to dělá zrovna tak. Ti dva by jeden druhému otrávili zmrzlinu, kdyby k ní mohli, a tyhle hotové předkrmy jsou úplný jed. Tenhle humr – hm – tenhle Brimborion à la Sévigné je báječný, paní Bungayová,“ řekl a dal si ho kus na talíř z mísy, kterou mu nastavil majitel pohřebního ústavu.

„No, jsem ráda, že vám chutná,“ odpověděla s uzarděním paní Bungayová – nevěděla, jestli se to jídlo jmenuje skutečně tak, jak je pojmenoval Wagg, ale nejasně si uvědomovala, že si z ní dělá legraci. Proto pojala k Waggovi prudkou nenávist, jak to ženské dovedou, a byla by ho sesadila z místa šéfredaktora Bungayova listu, nebýt toho, že měl jako autor zvučné jméno a značný věhlas.

Následkem přemístění stolujících se Warrington octl po pravici paní Shandonové, která tam seděla v prostých šatech z černého hedvábí s vybledlými ozdobami po boku kvetoucího nakladatele. Její smutný úsměv pohnul Warringtonovo drsné srdce k soucitu. Zřejmě se nikdo o ni nezajímal – seděla tam a dívala se na manžela, který byl v přítomnosti některých hostí rovněž dost rozpačitý. Wenham a Wagg byli dobře obeznámeni s jeho osudem. S Waggem kdysi pracoval a neskonale nad ním vynikal důvtipem, nadáním i vzděláním, ale Wagg byl literární hvězda a chudáka Shandona nikdo neznal. V přítomnosti hlučných a hrubě vychloubavých úspěšných literátů si netroufal promluvit, a tak mlčky popíjel víno – byl by ho vypil víc, ale tolik mu ho nenalili. Byl pod dozorem. Bungay funebráka předem varoval, že nesmí kapitánovi moc často nalévat, a nikdy plnou sklenici. Bylo to žalostné opatření, tím žalostnější, že bylo nutné. Rovněž paní Shandonová vrhala přes stůl vylekané pohledy – měla strach, aby manžel nepřebral.

Wagga trochu zkrušil nezdar jeho prvního vtipu; byl totiž drzý, ale snadno se nechal zastrašit, a tak se skoro celou večeři bavili hodně s Penem, ovšem hlavně o přítomných. „Tohle je pro Bungaye velký den,“ řekl. „Všichni jsme tu samí bungayisti. – Četl jste Popjoyův román? Je to starý kalendářový příběh, který před lety napsal nebožtík Buzzard, pak se na něj zapomnělo, až jej vyhrabal Trotter (to je ten, co mu je košile moc velká u krku), řekl si, že by se ho dalo použít – víte, vzhledem k tomu nedávnému únosu – a vsadil bych se, že sám připsal těch pár kapitol à propos – Popjoy svolil, že ho na to mohou podepsat, a patrně tu a tam taky dodal nějakou stránku – a tak román Zoufalství neboli vévodkyně spatřil světlo světa. Je to ohromná legrace zkoušet Popjoye z jeho obsahu, nemá o něm ponětí. – Poslyšte, Popjoyi, to je kapitální místo, tamto v třetím díle – jak kardinál, když ho londýnský biskup obrátí na naši víru, požádá v přestrojení o ruku dceru té vévodkyně!“

„Jsem rád, že se vám líbí,“ odpověděl Popjoy. „Já mám to místo taky rád.“

„Nejlepší v celé knize!“ pošeptal Wagg Penovi. „Sám jsem to vymyslel. Safra, nebyla by to špatná zápletka pro román o vysoké církvi!“

„Vzpomínám si, jak jsem jednou byl na večeři u kardinála Mezzocalda v Římě s nebožtíkem Byronem, s Hobhousem a Trelawnym,“ spustil kapitán Sumph. „Pili jsme orvieto, oblíbené víno Byronovo. A pamatuji se, jak tehdy kardinál litoval, že se nemůže oženit. Dva dny nato jsme jeli do Cività Vecchia, Byron tam měl jachtu – a do tří neděl kardinál umřel, u Joviše! Byron z toho byl moc smutný, měl ho rád.“

„Po čertech zajímavá historka, Sumphe, opravdu,“ podotkl Wagg.

„Měl byste některé ty historky vydat, kapitáne Sumphe, věru byste měl. Na takové knížce by tadyhle náš přítel Bungay mohl vydělat jmění,“ navrhl Shandon.

„Proč Sumpha nepožádáte, aby je uveřejňoval ve vašem novém listě – jak že se bude jmenovat, he, Shandone?“ zahulákal Wagg.

„A proč ho nepožádáte, aby je uveřejňoval v tentononc – v tom vašem plátku?“ odsekl Shandon.

„Copak vy budete vydávat nějaký nový list?“ zeptal se Wenham, ačkoli to moc dobře věděl, ale styděl se za své konexe ve vydavatelských kruzích.

„Bungay chce vydávat nějaký list?“ užasl Popjoy, který zas byl naopak pyšný na svou reputaci a známosti v literárním světě. „To mě tam musíte vzít. Paní Bungayová, využijte svého vlivu a přimluvte se, aby mě tam vzal. Prózu, nebo poezii – co mi svěříte? Romány, básnické knihy, cestopisy nebo úvodníky – safra, aspoň něco, nebo všecko – napíši vám všecko, když mi za to Bungay zaplatí. No tak, paní Bungayová, přimluvte se – no tak!“

„Má se to jmenovat Drbárna,“ zavrčel Wagg, „a náš Popjoy má tam redigovat dětskou přílohu.“

„Bude se to, prosím, jmenovat Pall Mall Gazette a rádi vás přijmeme za spolupracovníka,“ řekl Shandon.

„Pall Mall Gazette – a proč Pall Mall Gazette?“ zeptal se Wagg.

„Protože šéfredaktor pochází z Dublinu a zástupce šéfredaktora z Corku, protože vydavatel bydlí v Paternoster Row a redakce listu je v Catherine Street na Strandu. Tohle vám nestačí, Waggu?“ odpověděl Shandon – začínalo ho to dopalovat. „Všechno musí být nějak pojmenováno. Můj pes Ponto má jméno. Vy také máte jméno – a takové, jaké si více méně zasloužíte, k ďasu! Pročpak vám název našeho listu není vhod?“

„Každý jiný název by mi voněl zrovna tak líbezně,“ odsekl Wagg.

„Tak si laskavě zapamatujte, že to nebude žádná drbárna, pane Waggu,“ řekl Shandon. „Teď už víte, jak se to má jmenovat – a víte taky, jak se jmenuji já!“

„Znám i vaši adresu,“ odsekl Wagg, ale jen polohlasem, takže dobromyslný Ir se po tom výbuchu hněvu téměř okamžitě uklidnil a přátelsky Wagga vyzval, aby si s ním připil.

Když dámy odešly od stolu, rozhovořili se pánové ještě hlučněji a za chvíli Wenham dvorným proslovem navrhl, aby všichni tomu novému listu připili, a spustil chvalozpěv na jeho nadaného, duchaplného a učeného šéfredaktora, kapitána Shandona. Jeho heslem bylo nikdy si neznepřátelit žádného novináře, a tak během večera obešel všechny přítomné literáty a všem složil poklonu, zvlášť přizpůsobenou každému jednotlivci. Jednomu oznámil, že jeho poslední článek udělal ohromný dojem v Downing Street, tamtomu zas řekl, že jeho dobrý přítel vévoda ten a ten velice pochválil několik posledních čísel jeho časopisu.

Večírek skončil, a přes veškerá bezpečnostní opatření se Shandon na ulici div nesvalil, když s věrnou manželkou po boku nastupoval do drožky, která ho měla dovézt do nového obydlí, a drožkář na kozlíku se na něho posměšně ušklíbl. Wenham měl vlastní vozidlo a nabídl Popjoyovi, že ho sveze. Když slečna Bunionová viděla, že Wagg, který u stolu seděl vedle ní, chce také odjet, naléhala na něho, aby ji vzal s sebou do kočáru, což mu vůbec nebylo vhod.

Pen s Warringtonem se při měsíčku vraceli domů pěšky. „A teď, když jsi poznal ty literáty,“ řekl Warrington, „pověz: byl jsem daleko od pravdy, když jsem prohlásil, že tady v tom městě jsou tisíce lidí, kteří sice nepíší knihy, ale jsou na chlup tak chytří a duchaplní jako lidé, kteří je píší?“

Pen byl nucen přiznat, že ty literární osobnosti, s nimiž se dosud seznámil, neřekly za celý večer nic, co by stálo za to si zapamatovat nebo ocitovat. Za celý ten večer vlastně nepadlo ani slovo o literatuře – a teď snad můžeme pošeptat nezasvěceným, kteří by se tak rádi o literátech něco dověděli a dychtí, aby se s nimi seznámili, že žádné lidské plemeno tak málo nemluví o knihách, snad dokonce je tak málo nečte jako literáti.

KAPITOLA XXXV
Pall Mall Gazette

Zprvu měl nový list velký úspěch. Všeobecně se tvrdilo, že má podporu vlivné politické strany, a mezi těmi, kdo do něho přispívali, se uváděla proslulá jména. Měly ty pověsti skutečný podklad? Nesmíme prozradit, zda byly, či nebyly podložené, ale můžeme říci tolik, že jeden článek o zahraniční politice, všeobecně přisuzovaný jednomu vznešenému lordovi, o jehož konexích v ministerstvu zahraničí se moc dobře vědělo, ve skutečnosti napsal Shandon ve výčepu hospody U Medvídků poblíž Whitehallských schodů, kde ho vypátral posel z tiskárny a kde měl své dočasné sídlo jeden Shandonův literární spojenec, pan Bludyer – a že série pojednání o finančních problémech, podle všeobecného mínění dílo jednoho velkého státníka z Dolní sněmovny, ve skutečnosti vyšla z pera pana George Warringtona, bytem v Horním Templu.

Je docela možné, že byly jakési vztahy mezi Pall Mall Gazette a onou vlivnou politickou stranou. Percyho Popjoye (jehož otec, lord Falconet, byl členem té strany) bývalo dost často vídat na schodišti k Warringtonovu bytu a v listě se objevily určité zprávy, které Gazettě zjednaly vážnost a mohly pocházet jen z velmi dobře informovaných míst. V Pall Mall Gazette také vyšlo několik básní, myšlenkově chabých, ale zato pádných a silných, pokud šlo o výrazivo, a podepsaných „P. P.“ – a musíme přiznat, že román toho mladého pána měl v novém listě tak pochvalnou kritiku, až to budilo pohoršení.

Do politické části listu Pen vůbec nepřispíval, ale zato pilně psal do literární rubriky. Redakce a administrace Pall Mall Gazette, jak jsme už slyšeli, byly v Catherine Street na Strandu a Pen tam často chodil s rukopisem v kapse a s velmi příjemným rozechvěním, jaké člověka zachvacuje na počátku jeho literární dráhy, kdy ho ještě vzrušuje, že vidí své jméno vytištěné, a kdy si ještě lichotí, že jeho psaní budí ve světě aspoň trochu senzaci.

Tam také zástupce šéfredaktora pan Jack Finucane lepidlem a nůžkami sestavoval obsah listu, jehož byl též odpovědným redaktorem. Orlím zrakem pátral ve všech sloupcích veškerých novin, které přinášely jakékoli zprávy z velkého světa, pokud spadaly do jeho kompetence. Nesmělo mu ujít jediné úmrtí ani jediná společenská večeře v aristokratických kruzích, o každé takové události se muselo referovat v příslušné rubrice listu. I v nejpodřadnějším provinčním tisku a v novinách z odlehlých končin Skotska a Irska vyšťáral články a informace z vyšších společenských sfér, jimiž udivoval čtenáře. Byla to skvělá, ba dojemná podívaná pro filozofa, jak pan Jack Finucane, před sebou misku s jídlem a sklenici ležáku z hospody na rohu, líčil hostiny u vznešeného panstva, jako by se jich sám byl zúčastnil, a jak v roztřepených kalhotách a s ušpiněnými manžetami u košile bujaře popisoval a aranžoval skvělé slavnostní recepce ve vznešeném světě. Ten nesoulad mezi Finucanovým zaměstnáním a jeho obyčeji i zjevem Pena ohromně bavil. Od té doby, co Jack opustil své rodné městečko, kde patrně nezaujímal valné postavení, jen zřídka přišel do jiné společnosti, než jaká se schází v hospodských výčepech, kam také často chodil, ale podle jeho psaní by člověk byl předpokládal, že večeří s velvyslanci a že jeho nejčastějším útulkem je stůl v okně u Whita. Pravda, občas se také dopouštěl omylů v popisech, ale jenom v Ballinafadském věstníku, jehož byl dopisovatelem – nikdy v Pall Mall Gazette, kam Jack nesměl moc psát, jelikož se jeho londýnští šéfové domnívali, že vládne líp nůžkami a lepidlem než perem.

Pen si dal na svých kritikách ohromně záležet, a poněvadž byl už od raného věku celkem dost sečtělý a měl živou obraznost i bystrý smysl pro humor, jeho články se líbily v redakci i čtenářům, a tak mohl být právem hrdý na to, že si zaslouží peníze, které dostává. Pall Mall Gazette si samozřejmě předplatily i dámy v Dubí a s potěšením ji čítaly. Odbírali ji také v claveringském zámku, neboť tam byla mladá dáma s velkými literárními sklony, jak už víme, četl ji též starý doktor Portman, kterému ji vdova posílala, jakmile synův článek znala nazpaměť, a doktor se o Penovi uznale vyjadřoval, že má oheň, vkus a obraznost a píše ne-li zrovna jako učenec, tedy aspoň jako gentleman.

Ale představte si údiv a radost našeho přítele majora Pendennise, když jednoho dne přišel do klubu Regent, jehož byl rovněž členem, a zastihl tam pohromadě Wenhama, lorda Falconeta a ještě několik pánů velmi zvučného a vznešeného jména s číslem Pall Mall Gazette a slyšel je mluvit o jednom článku, který v ní vyšel – byla to krutě jízlivá kritika nedávno vydané knihy, jejíž autorkou byla manželka proslulého příslušníka opoziční strany. Zmíněná kniha hraběnky z Muffborough obsahovala črty z cest po Španělsku a Itálii a byla napsána francouzsky i anglicky, kteréžto jazyky dáma ovládala písmem jen nedostatečně, takže bylo těžko říci, v kterém z nich nadělala víc chyb – a právě ty chyby kritik velmi škodolibě deptal. Nebyl to nikdo jiný než Pen: pohrával si s tím námětem skotačivě a šprýmovně, bujaře a duchaplně, a přitom s nesmírně uštěpačnou vážností a smyslem pro slušnost. V tom článku nebylo jediné nezdvořilé slovo, jediný výraz nedůstojný gentlemana, ale kritik do nešťastné autorky řezal nemilosrdně a přitom se jí posmíval. Když to Wenham četl, vraštil se mu žlutý obličej škodolibou radostí. Hraběnka z Muffborough ho už rok nepozvala na žádnou ze svých společenských recepcí. Lord Falconet se chechtal a smál z plných plic – on a lord Muffborough spolu odjakživa soupeřili. Všichni pánové blahopřáli majoru Pendennisovi, který dosud nevěnoval zvláštní pozornost všelijakým narážkám, nadhozeným v dopisech z Dubí, jako třeba „obávám se, aby ta neustálá, usilovná literární činnost drahému Arturovi nepodlomila zdraví“ – domníval se totiž, že všímat si Penových vztahů k novinám je ho nedůstojné jako majora i jako gentlemana.

Ale Wenham Penův článek chválil, a ten přece takovým věcem rozuměl – lord Falconet, zpravený o věci Percym Popjoyem, se uznale vyslovil o Penově nadání – major článek ukázal i vznešenému lordu Steynovi, a když i ten se mu z plna hrdla zasmál a prohlásil, že je znamenitý, že se Muffborough jistě svijí jako velryba s harpunou v těle, nezbylo majorovi, než aby se už z povinnosti synovci také náramně obdivoval. Řekl si: „Safra, v tom darebákovi přece něco vězí, snad přece jednou něco dokáže – já jsem to vždycky říkal,“ a hned se posadil – rukou úplně roztřesenou radostí napsal vdově do Dubí všechno, jak ty velké osobnosti Pena vychvalují. A napsal i tomu darebákovi – pozval ho, aby jednou také přišel k starému strýčkovi na skopovou kotletu, a oznámil mu, že ho má vzít s sebou na večeři k lordu Steynovi, který si rád zve každého, kdo ho dovede pobavit ať už pošetilostmi a vtipem, nebo hloupostí, podivínstvím a afektovaností, bujarou náladou, nebo nějakou jinou povahovou vlastností. Pen strýcův dopis hodil přes stůl Warringtonovi – snad to bylo pro něho zklamání, když viděl, že na Warringtona neudělal zvláštní dojem.

Mladí kritikové mají úžasnou odvahu: uvelebí se na soudní stolici a takřka bez váhání vynášejí ortel i nad nejsložitějšími a nejdůmyslnějšími díly. Kdyby v tehdejším období byli dali Penovi zkritizovat Macaulayovy Dějiny nebo Herschelovu Astronomii, byl by si je prolistoval, při doutníku by si byl rozvážil, co o nich má napsat, a byl by oba autory povýšeně pochválil, jako by měl od narození nad nimi vrch, a mohl proto na ně shlížet blahosklonně jako jejich mecenáš. S pomocí Všeobecného životopisného přehledu v Britském muzeu by si byl osvojil zběžné vědomosti o daném historickém období, a pak by byl házel jmény, letopočty a fakty tak mistrně a nonšalantně, že by maminka doma žasla, jak mohl její syn získat takovou neuvěřitelnou zásobu učeností, ba žasl by i on sám, až by si ty články přečetl dva tři měsíce po jejich uveřejnění, kdy by už dávno zapomněl, o čem to všechno bylo, i ty knihy, z nichž své vědomosti načerpal. Pen se přiznává, že v tehdejším svém životním období byl by bez váhání ve čtyřiadvacetihodinové lhůtě zhodnotil i díla největších učenců nebo posoudil třeba Britskou encyklopedii. Na štěstí měl Warringtona, který se mu smál a ustavičnými trefnými posměšnými poznámkami dovedl jeho troufalost krotit, jinak by se byl z Pena stal úplně nesnesitelný domýšlivec. Shandonovi se totiž líbila kuráž a řízná pohotovost jeho mladého pobočníka – Penovy břitké a jiskřivé nápady mu byly dokonce milejší než ta těžší munice, jíž útočil jeho starší spolupracovník.

Penovi se dá sice právem vytýkat určitá troufalost a unáhlenost úsudku, ale kritik byl skrz naskrz poctivý – panu Bungayovi se taková přílišná upřímnost zrovna nehodila, a tak často rozmrzele bručel, že je Pen moc nestranný. Jednou se Pen proto pohádal se svým šéfem, kapitánem Shandonem. „Máte rozum, pane Pendennisi – co to děláte – jak můžete takhle chválit knihu, která vyšla u Bacona! Bungay celé dopoledne zuřil, když si přečetl tu pochvalnou kritiku – jak jste mohl tolik chválit knihu, vydanou v tom nenáviděném nakladatelství naproti?“

Pen úžasem vyvalil oči. „Snad nechcete říci, že nesmíme pochválit žádnou knihu, kterou vydal Bacon – že je máme prohlašovat za špatné, i když jsou dobré?“

„Můj milý mladý příteli – co vlastně myslíte, proč blahovolný nakladatel vydává kritický časopis – aby z toho měl užitek jeho konkurent?“ zeptal se Shandon.

„Aby z toho měl užitek on sám, ovšem, ale také snad proto, aby se tam psala pravda,“ namítl Pen, „ruat coelum, ale má se psát pravda!“

„A co ten můj prospekt,“ řekl Shandon se zlomyslným úsměvem – „myslíte, že všechno, co se tam tvrdilo, bylo matematicky přesné?“

„Promiňte, o tohle tady nejde,“ odpověděl Pen, „a o tohle se snad ani nechcete se mnou přít. Pokud jde o ten prospekt, měl jsem tak trochu výčitky svědomí a debatoval jsem o tom se svým přítelem Warringtonem. Nakonec jsme se shodli, že ten prospekt je sice hodně nabubřelý a květnatý, ale obr namalovaný na reklamním plakátě také bývá o hodně větší než originál v komediantském voze, a tak jsme si řekli, že pro nějakou tu nepřesnou podrobnost si nemusíme dělat svědomí, ale zato se musíme vynasnažit, abychom v té komedii sehráli takovou úlohu, aby naše dobré jméno ani naše svědomí neutrpělo úhonu. My jen hrajeme písničku na svá fidlátka, jak nejlíp dovedeme – ale vy ten cirkus řídíte.“

„I celou tu karavanu,“ dodal Shandon. „No, jsem rád, že vám svědomí dovolí, abyste hrál s sebou.“

„Jenže my tady v Anglii všichni příslušíme k nějaké straně,“ namítl Pen sebevědomě a důstojně, jak mu příslušelo v jeho postavení, „a já své straně budu věrný jako pravý Brit. Budu vůči naší firmě co nejshovívavější, jestli si přejete – jen hlupák kálí ve vlastní hnízdo – a budu do nepřítele bít tak tvrdě, jak si přejete – ale prosím, kapitáne, vždycky spravedlivě. Člověk patrně nemůže povědět celou pravdu, ale nesmí mluvit nic než pravdu – a já bych radši umíral hladem, u Joviše, i kdybych si už jakživ perem nevydělal ani penny,“ (tou obávanou zbraní se Pen oháněl teprve asi šest neděl, ale už o ní mluvil s největším nadšením a nejhlubší úctou), „než abych protivníkovi nespravedlivě ublížil. I kdybych byl vyzván, abych ho odkázal do patřičných mezí, vždycky bych mu vykázal takové místo, jaké mu po zásluze náleží.“

„Nu, pane Pendennisi, když chceme Bacona rozdrtit, musíme si k tomu asi vyhledat jiné kladivo,“ řekl Shandon smrtelně vážně, ale dobromyslně a nejspíš si pomyslil: „Za pár let ten mladík snad už nebude tak úzkostlivě svědomitý!“ Ten ostřílený válečník sám už takový také nebyl. Dlouhá léta bojoval a zabíjel hned na té, hned na oné straně, a tak si už dávno přestal leccos vyčítat. „Safra, pane Pendennisi, vy máte náramně choulostivé svědomí,“ řekl. „Takový přepych si mohou dovolit jen nováčkové, a snad jsem si ho dopřával i sám, ale tahle okrasa hodně utrpí ve styku s drsnou skutečností, a já se natolik neobtěžuji, abych si nasazoval škrabošku jako náš zbožný přítel Wenham nebo náš vzor ctnosti Wagg.“

„Věru nevím, kapitáne, není-li takové pokrytectví lepší než cynismus.“

„Rozhodně je výnosnější,“ zlostně ho odbyl kapitán. „Takového dryáčníka, jako je Wenham, jsem u tohohle dryáčnického řemesla hned tak nepoznal, a viděl jste ten kočár, v kterém si přijel tuhle na večeři! Bude to trvat hezky dlouho, věřte, než se paní Shandonová bude vozit ve vlastním kočáře, chudinka!“ Po té malé hádce a debatě s šéfem si Pen cestou domů hleděl z kapitánových osudů vyvodit mravní naučení pro sebe. Říkal si: „Vida, takový nesmírně nadaný člověk, vtipný, vzdělaný, který má ještě spoustu jiných dobrých vlastností – a vida, jak je promrhal tím, že začachroval svou poctivost a zapomněl na sebeúctu. Ale ty si zůstaneš věrný, Pene, viď? Přece máš řádnou dávku sebevědomí! Prodáš svou čest za láhev truňku? Ne, za nic na světě – zůstaneme poctiví, děj se co děj, a kdykoli pozdvihneme hlas, budeme mluvit jen čistou pravdu.“

Brzy Pena stihl trest, či vlastně čekala na něho zkouška. Hned v příštím čísle Pall Mall Gazette Warrington s ohromným smíchem četl nahlas článek, v němž jakýsi neznámý pisatel zuřivě zřezal Jarní almanach. Pen měl psát kritiku o témž časopisu pro příští číslo Pall Mall Gazette, a tak mu článek nebyl zrovna k smíchu, poněvadž nejvíc řezal právě do něho, Pena. V Jarním almanachu vyšly jeho básně, ale ne pod jeho jménem, nýbrž pod pseudonymem. A když proto odmítl o almanachu napsat kritiku, svěřil Shandon ten úkol panu Bludyerovi s pokyny, že má almanach zřezat, což Bludyer poslušně vykonal, a se zdarem. Byl velmi nadaný a patřil k odrůdě, která podle mého domnění v našem tisku už úplně vymřela – proto ve svém povolání dosti proslul a získal si jméno jako zuřivý satirik. A tak poničil a rozdupal ty bědné jarní kvítky právě tak nemilosrdně, jako když pustíte býka do zahrádky. Nejdříve almanach bez milosti zřezal, a pak ho šel prodat v antikvariátě, načež si za utržené peníze koupil pintu pálenky.

KAPITOLA XXXVI
Pen se vyskytuje v městě i na venkově

Budiž nám dovoleno pominout několik měsíců života pana Artura Pendennise, v nichž se možná zběhlo mnoho událostí, pro něho samého třeba zajímavých a vzrušujících, ale nikoli už tolik pro čtenáře těchto memoárů. V předešlé kapitole jsme viděli, že jakž takž zakotvil jako spisovatel z povolání nebo literární nádeník, jak se pan Warrington tak rád vyjadřuje o sobě a svém příteli – a víme, že život každého nádeníka, ať v oboru práva, či literatury, ať v úřadě faráře, nebo u pluku na pochodu, či u krámského pultu, je samá jednotvárná dřina a její líčení je nudné. Práce jednoho dne je skoro táž jako druhého. Literát musí často pracovat přes čas, aby si vydělal na živobytí, nebo přes svůj odpor, přestože tím ohrožuje své zdraví, přestože se mu nechce a přestože se mu protiví námět, o němž se má rozepsat – zrovna jako každý jiný nádeník. Když chce člověk vydělávat peníze na Pegasu (k čemuž je často donucen, nemá-li žádný jiný prodejný majetek), pak sbohem poezie a vzletné ideály! Pegas teď vzlétá jen jako balón pana Greena, v předem ohlášených dnech a když diváci zaplatí vstupné – Pegas teď kluše v zápřeži po kamenné dlažbě a táhne za sebou káru nebo drožku. Pegas se často nadře, že sotva popadá dechu a že se mu kolena třesou, a nezřídka ho vozka ještě přetáhne bičem.

Ale neplýtvejme příliš soucitem s Pegasem. Nevím, proč by měl být osvobozen od dřiny, nemocí a zchátralosti věkem na rozdíl od ostatních smrtelných tvorů. Když Pegas dostane bičem, velmi často si to zaslouží, a já jsem zcela ochoten protestovat, tak jako můj přítel Warrington, proti názoru, jejž tak rádi hlásají někteří útlocitní, poeticky založení lidé, že literáti a takzvaní géniové mají být osvobozeni od prozaických povinností všedního života, jež doléhají na každého jiného výdělečně činného daňového poplatníka – že by neměli být nuceni vydělávat si na živobytí a platit jako ostatní jejich bližní.

Pall Mall Gazette se zatím zavedla a Artur Pendennis si zaslouženě získal pověst řízného, vtipného a zábavného kritika – nu, a tak pilně pracoval týden co týden, četl díla, která spadala do jeho oboru, a psal o nich kritiky, zajisté řízné, ale poctivé a podle svých nejlepších sil. Je docela možné, že nějaké dílo, na němž šedesátiletý historik pracoval čtvrt století a s nímž se náš mladý pán vypořádal po několikadenním studiu v Britském muzeu, nebylo tak povrchním kritikem oceněno po zásluze – nebo že nějakého básníka, který své vznešené sonety a ódy pečlivě propracovával, než sám uznal, že se jimi může veřejně pochlubit a proslavit, dopálila Penova kritika na pár tuctech řádek, jimiž náročného básníka hladce vyřídil, jako by proti jeho rozsudku nebylo vůbec odvolání a autor byl nějaký ubohý žadatel, který s bázní očekává jeho ortel. Divadelní umělci si na něho rovněž trpce stěžovali, a Pen byl dost možná také na ně moc zlý. Ale nakonec nikomu nebylo příliš ukřivděno. Teď je tomu jinak, jak víme, ale za časů Penových bylo u nás tak málo významných historiků, básníků a herců, že se mu jen málokdy některý dostal pod nůž. Jestliže někdo od něho slízl malý výprask, celkem si to zasloužil a dobře mu tak, třebaže soudce nebyl možná o nic lepší či moudřejší než ti, které odsoudil – ani si to o sobě nemyslil. Pen měl velmi vyvinutý smysl pro humor a spravedlnost, a proto nepřeceňoval ani svou vlastní práci – a pak, ustavičně měl nad sebou bdělého Warringtona, který dovedl Pena hrozně zkritizovat, jestliže ten projevil sklon k přílišné domýšlivosti, a byl na Pena daleko přísnější než Pen na ty, kteří se octli před jeho literární soudní stolici.

Těmito kritickými články a občasnými redakčními úvodníky, v nichž Artur Pendennis mohl podle svého nejlepšího svědomí vyslovit svůj názor, aniž tím ublížil časopisu, do něhož přispíval, vydělával si náš vynikající publicista čtyři libry a čtyři šilinky týdně, při nemalé námaze a dřině. Přispíval svými články i do všelijakých jiných časopisů a revuí a byl prý londýnským dopisovatelem (ač o tom sám moc nerad mluví) Chatteriského bojovníka, který tehdy uveřejnil několik skvělých a výmluvných dopisů z hlavního města. Takovouhle dřinou si ten šťastlivec dovedl vydělat až čtyři sta liber ročně, a druhý rok po svém odjezdu do Londýna přivezl matce na Vánoce sto liber jakožto splátku na dluh, který měl u Laury. Paní Pendennisová čtla ovšem do posledního slova všechno, co její syn napsal, a považovala ho za nejhlubokomyslnějšího a nejbystřejšího současného spisovatele – že splatil těch sto liber, pokládala za skutek úplně andělský – bála se, že si při té dřině ničí zdraví, ale nesmírně ji těšilo, když jí vyprávěl, v jaké společnosti se pohybuje, s jakými proslulými literáty a s jakým vznešeným panstvem se zná – o tom všem si jistě dovede udělat představu každý čtenář, který ví, jak matka dovede zbožňovat syna a jak rozkošně naivně a láskyplně ženy z venkova posuzují úspěchy svých drahoušků v Londýně. Jestliže John získal toho a toho klienta, jestliže byl Tom pozván na ten a ten ples, jestliže se George někde na večeři setkal s tou a tou proslulou osobností – jak radostně nad tím zaplesá srdce matek a sester doma v Somersetshiru! Jak se tam čtou ty dopisy nadějného synáčka – každá je dovede nazpaměť! Celé městečko si má o čem povídat, a těch blahopřejných projevů! Druhou zimu přijel Pen jenom na pár dní na Vánoce, ale jak se srdce ovdovělé matky hned potěšilo a jak se hned rozveselil opuštěný dům v Dubí! Helena měla syna jen pro sebe – Laura byla na návštěvě u staré lady Rockminsterové a panstvo z claveringského zámku nebylo doma. Staří přátelé rodiny, jichž byla jen malá hrstka, přišli Pena navštívit v čele s doktorem Portmanem a chovali se k němu nápadně uctivě. A matka se synem byli samá láska, samá důvěra a samá něha. Pro Helenu to bylo nejšťastnějších čtrnáct dní v celém jejím životě – snad i nejšťastnějších pro ně oba. Jenže dovolená moc rychle uplynula – Pen se zas vrátil do rušného světa a něžná matka zas osaměla. Peníze od Artura poslala Lauře – nevím, proč slečna odjela z domova, zrovna když tam měl přijet Pen, ani zda ho to spíš mrzelo, či zda se mu spíš ulevilo, že nebyla doma.

Zatím se svou vlastní zásluhou a s přispěním strýcovým dostal už hodně do společnosti a měl hodně známých v literárním i vznešeném světě. V tom prvním mu pověst gentlemana z mondénní společnosti byla nemálo ku prospěchu – pokládali ho za dost zámožného mladíka, který jednou zdědí pěkné jmění a který píše jen pro svou zábavu, což je pro takového mladého uchazeče o literární slávu tím nejlepším doporučením. Bacon i Bungay a spol. byli hrdí na to, že mohou tisknout jeho články, pan Wenham ho pozval na večeři, pan Wagg mu byl příznivě nakloněn. Vyprávěli, v jakých vznešených domech se s ním setkali, jak je tam všude vítaným hostem, poněvadž tam lidem na tom nezáleží, má-li nějaké jmění či zdědí-li jaké – stačí, že má pěkný zjev, pěkné vystupování a pověst chytrého chlapíka. Dospělo to nakonec tak daleko, že byl k jedněm lidem pozván proto, že ho viděli u jiných lidí, a tak poznal londýnský život z nejrůznějších stránek. Seznámil se důvěrně s všelijakými lidmi, z Paternoster Row i z Pimlica, a byl zrovna tak doma u přepychových tabulí v Mayfair jako u holých stolů v hospodách, kde se scházeli jeho kolegové od pera.

Pořád v nejlepší náladě, pořád dychtivě zvídavý, snadno přizpůsobivý každému prostředí, v němž se octl, liboval si v té pestré společnosti, v té podivné směsici lidí – a všude kamkoli přišel, byl vítaný, nebo aspoň jako doma. Ráno byl třeba na snídani u pana Plovera spolu s jedním hrabětem, biskupem, parlamentním řečníkem, dvěma vznešenými dámami, příslušnicemi konzervativní strany, s oblíbeným kazatelem, s autorem nejnovějšího románu a s nejmódnějším lvem společnosti, nedávno importovaným z Egypta nebo z Ameriky. A rovnou z té vybrané společnosti se octl v zadní redakční místnosti novin, kde na něho čekaly inkoust a pera a ještě vlhké sloupce korektur. Byl tam Finucane, zástupce šéfredaktora, s čerstvými zprávami z Paternoster Row a za chvíli přišel Shandon, přátelsky Penovi pokynul hlavou a hned se na druhém konci stolu pustil do psaní úvodníku, před sebou pintu sherry, kterou mu už bez říkání vždycky přinesl sluha, jakmile ho tam uviděl. V přední místnosti se rozléhal hlučný hlas toho surového kritika pana Bludyera, který tam přes bojácné protesty knihkupeckého prodavače pana Micka řádil mezi knihami v policích, a když si je zběžně prolistoval, šel je jako obvykle prodat do antikvariátu, utržené peníze propil a projedl v hospodě, objednal si tam inkoust a papír a „zřezal“ autora románu a dárce své večeře. K večeru se Pen vydal procházkou do svého klubu a vzal s sebou Warringtona, aby se s ním prošel na čerstvém vzduchu. Provětrali si plíce a dostali chuť na večeři, a pak měl Pen na vybranou: buď složit poklonu v některém velice příjemném domě, kde ho rádi viděli, nebo si užít nějaké velkoměstské zábavy. Mohl jít do Opery, nebo do hospody U Orla, nebo na nějaký ples v Mayfair, nebo mohl strávit klidný večer při doutníku, s knihou či dlouhým rozhovorem s Warringtonem, nebo si mohl poslechnout v Kuchyňce nějakou báječnou novou písničku – v tomhle svém životním období navštěvoval Pen všelijaká místa a stýkal se s všelijakými lidmi. Pravděpodobně si ani neuvědomoval, jak plně užívá života – věděl o tom až o hodně později, kdy ho plesy už netěšily a frašky ho už nemohly rozesmát, hospodské vtipy ho už přestaly bavit a ani nejhezčí tanečnice s nejštíhlejšími kotníky ho nemohla zlákat, aby se po večeři hnul z křesla. Teď už je zralý muž a všem těmhle zábavám je konec, i těm bezstarostným časům. Není tomu ani tak dávno, jen pár let – ale ty časy jsou už pryč, a s nimi i skoro všichni ti lidé. Bludyer už nebude prohánět autory a šidit hostinské na účtech za pití. Učený a marnotratný Shandon, ten duchaplný a nerozumný Shandon, je už na věčném odpočinku. Onehdy pochovali milého Doolana – už nikdy se nebude hrbit a lísat, víckrát už nebude vodit lidi za nos ani chlastat whisky.

Londýnská sezóna byla právě v plném lesku a v novinách bylo plno zpráv ze vznešeného světa, jaké se tam pořádají bankety, společenské večery a plesy. U naší milostivé panovnice zas byly dopolední audience a odpolední recepce v salónech Svatojakubského paláce. V arkýřových oknech klubů byla tlačenice hlav úctyhodných brunátných pánů, kteří si tam četli noviny. Podél Serpentiny se táhly tisícové průvody kočárů, švadrony šviháckých jezdců dusaly na Rotten Row – zkrátka, kdekdo byl tou dobou v městě, a nechyběl tam ovšem ani major Artur Pendennis, který přece také něco znamenal.

Ten ctihodný pán, s hlavou ovázanou elegantním hedvábným šátkem a zchátralou kostrou zahalenou v nádherném tureckém županu, seděl jednoho dne ráno u krbu, nohy si mírně pařil v horké lázni, popíjel ranní čaj a pročítal Morning Post. Bez dvouhodinového ranního strojení, bez toho šálku čaje a bez své Morning Post by si nebyl troufal zahájit svůj denní program. Snad nikdo na světě kromě Morgana, ba ani sám Morganův pán, neměl tušení, jak major tělesně chátrá a stárne a jaké spousty omlazujících prostředků je mu zapotřebí.

Muži mají ve zvyku vysmívat se všelijakým fintám zestárlých krasavic, jejich šminkám, parfémům, umělým lokýnkám – těm nesčíslným, nám neznámým trikům, jimiž se prý pokoušejí odolávat zubu času a restaurovat půvaby, o něž je věk připravil – ale nemůžeme se domnívat, že dámy nemají tušení, že muži jsou zrovna tak ješitní jako ony a že staří světáci věnují své toaletě stejně důmyslnou péči jako ony té své. Jak to, že si starý Blushington dovede stále uchovat ten lehký růžový odstín na tvářích – a odkud má starý Blondel ten preparát, jímž svým stříbrným vlasům dodává nazlátlý lesk? Viděli jste někdy lorda Hotspura, jak slézá z koně, když myslí, že se nikdo nedívá? Když mu vyleštěné boty vytáhnou ze třmenů, jen tak tak že se odpotácí po schodech k parádnímu vchodu svého domu. Když ho na Rotten Row vidíte zezadu, je to pořád mladý švihácký aristokrat – ale když ho spatříte na jeho vlastních nohou, je to stařeček! Udělali jste si někdy představu o Dickovi Lacym (říká se mu Dick už šedesát let), jak asi vypadá v přírodním stavu – bez šněrovačky? Všichni tito muži skýtají pozorovateli lidí, jejich života a obyčejů stejně vděčný předmět studia jako nejstarší Venuše z Belgravie nebo nejzchátralejší mayfairská Jezabel. Na příklad třeba starý zhýralý sekáč, který se za posledních padesát let ani jednou nepomodlil, leda snad na veřejnosti, nebo starý floutek, který pořád lpí na svých návycích z mládí, pokud se jich při svém bídném zdravotním stavu může přidržovat – přestal pít, ale rád si u vína posedí s mladými a o vodě s rozmáčeným chlebem vypráví oplzlé anekdoty – přestal se starat o krasotinky, ale pořád o nich mluví chlípně jako ten nejmladší prostopášník v jeho společnosti. Kdyby nějaký farář v Pimlico nebo ve svatojakubské čtvrti nařídil kostelníkovi, aby takového staříka posadil do lenošky uprostřed hlavní lodi, a v kázání na něho věřícím poukázal jako na odstrašující příklad, byl by dědek aspoň jedinkrát v životě k něčemu dobrý a divil by se možná, k jakým dobrým předsevzetím zavdal podnět. Ale moc jsme odbočili od hlavního námětu a celou tu dobu necháváme majora sedět s nohama ve vodě, která asi už vychladla. Morgan mu je tedy vytáhne z té očistné lázně, pečlivě mu je osuší a začne se starat, aby starého pána dal do parády – utáhne mu břišní pás, nasadí mu paruku, uváže mu naškrobenou kravatu, obuje mu bezvadně vyčištěné botky a podá mu neposkvrněné rukavice.

Při té dvouhodinové ranní toaletě vedli vždycky důvěrný rozhovor, poněvadž se za celý den spolu téměř nevídali – major se hrozil, že by jej měl strávit doma mezi čtyřmi stěnami, a Morgan, když majora ustrojil a odevzdal mu došlou poštu, neměl pak až do večera vlastně už co dělat.

Ten čilý a způsobný gentleman věnoval volný čas svým známým, komorníkům a majordomům ze šlechtických domů. Morgan Pendennis, jak se mu říkalo – gentlemani ve službách gentlemanů se totiž mezi sebou důvěrně titulují těmito podvojnými jmény – byl častým a vítaným hostem u nejvyhranějších londýnských tabulí. Byl členem dvou vlivných klubů v Mayfair a Pimlicu, a tak se dozvěděl všechny klepy z města a mohl jimi příjemně pobavit svého pána při té dvouhodinové ranní toaletě. Znal stovky historek a anekdot o osobnostech z nejvyšších sfér, jejichž komorníci přetřásají tajnosti vznešeného panstva zrovna tak, má milá paní, jako naše panské a služební duchové v kuchyni propírají naši povahu, naši lakotu nebo štědrost, naši finanční situaci nebo tíseň, naše drobné domácí a manželské potyčky a hádky. Nechám-li tenhle rukopis rozložený na stole, nemám nejmenší pochybnost, že si jej Betty přečte a večer se o něm bude mluvit v dolních sférách, ale zítra mi přinese snídani s tak neochvějně nevinnou tváří, že by ji nikdo na světě nemohl podezírat ze špehounství. Dojde-li mezi vámi a kapitánem k prudší výměně názorů (což je docela možné), rozvine se o vašem sporu a povahových vlastnostech vás obou debata u kuchyňského stolu, při níž se to všechno výmluvně a nestranně posoudí, a přijde-li tam náhodou na čaj panská paní Smithové, velice pochybuji, že by té debatě udělala přítrž – naopak, zcela otevřeně projeví své mínění a nazítří se její paní pravděpodobně dozví, že kapitán Jones a jeho žena se zas pohádali, jako obyčejně. Nic nezůstane utajeno. Můžete to vzít za bernou minci, že John ví o vás všechno, ať jste z našich nižších sfér, nebo z těch nejvyšších – vévoda není pro svého komorníka hrdinou o nic víc než vy nebo já – i jeho valet-de-chambre v klubu mezi svými kolegy na stejné společenské úrovni bezpochyby přetřásá osobní vlastnosti a záležitosti Jeho Milosti upřímně a pravdomluvně, jak se sluší mezi lidmi, kteří se těší vzájemné důvěře. Kdo je držgrešle a škrtí peníze – kdo je ve spárech lichvářů a své vznešené jméno uvádí na rubu směnek – kdo má s čí ženou poměr – která dáma koho uhání, aby se oženil s její dcerou, ale on se tomu zuby nehty brání – o všech těchto věcech se vedou důvěrné porady mezi gentlemany v důvěrných službách gentlemanů a ví se o nich a debatuje mezi všemi, kdo si činí nárok na příslušnost ke vznešeným kruhům. Zkrátka říkalo-li se o starém Pendennisovi, že ví všechno a dovede to ohromně zábavně a přitom báječně diskrétně zostudit, musíme po právu Morganovi přiznat, že on byl hlavním zdrojem majorových informací a horlivě mu je sháněl. Chce-li se někdo poučit o londýnské společnosti, neudělá vlastně nejlíp, když to vezme od samých základů – totiž od kuchyňských sfér?

Takhle tedy při té ranní toaletě major a Morgan spolu rozprávěli. Den předtím byla recepce u dvora a major mezi dámami, jež byly ke dvoru prvně uvedeny, četl jméno lady Claveringové, kterou představila lady Rockminsterová, a slečny Amoryové, kterou představila její matka, lady Claveringová, a kus dál byl v novinách popis jejich úborů, o nichž bylo referováno tak podrobně a tak odbornou hantýrkou, že badatelé příštích generací v oboru starožitností budou jednou nad tím kroutit hlavou a náramně se pobaví. Když major ta jména četl, přenesl se v duchu do venkovského zátiší. „Od kdypak jsou Claveringovi v Londýně?“ zeptal se. „Prosím vás, Morgane, setkal jste se už někde s někým z jejich lidí?“

„Sir Francis toho cizince propustil, prosím,“ odpověděl pan Morgan, „a místo něho si vzal za komorníka jednoho člověka, s kterým se znám. Totiž já jsem mu ho sám doporučil. Snad si vzpomenete na Towlera – toho zrzouna – jenže ten čahoun si teď vlasy barví. Býval komorníkem v rodině sira Levanta, prosím, než Jeho Lordstvo udělalo bankrot. To se ví, Towler takle klesnul dost hluboko, ale chuďas si nemůže vybírat,“ prohlásil Morgan dojatým hlasem.

„Safra, je to pro Towlera po čertech zlá věc!“ podotkl major ironicky. „Ale pro lorda Levanta to také není nic příjemného.“

„Dycky jsem věděl, že ho to nemine, prosím. Povídal jsem vám to už na podzim to budou čtyry roky – tehdá mylady zastavila ty brilianty. A zrovna Towler je odvez ve dvou drožkách k Dobreemu – a za nima pak šla spousta stolního stříbra. Snad se, prosím, pamatujete – viděl jste je v Blackwallu na večeři u markýze Steyna – s erbem a korunkou Levantových – lord Levant tam tehdá byl taky. Promiňte, prosím – neříz jsem vás?“

Morgan právě holil majora na bradě – honem si obtáhl břitvu o řemen a zatím rozváděl ten námět dál. „Pronajali si dům na Grosvenor Place a vedou si náramně přepychově, prosím. Mylady bude pořádat tři večírky týdně, a mimo to velkou večeři. Todle dlouho nevydrží, tolik peněz nemá – nemůže to vydržet.“

„Safra, když jsem byl v Dubí, měli po čertech dobrého kuchaře,“ podotkl major, zřejmě bez náležité soustrasti s finanční situací vdovy po Amorym.

„Jmenoval se, prosím, Marobblan – Marobblan je taky pryč, prosím,“ řekl Morgan – a major, tentokrát s upřímnou lítostí, prohlásil, že to je hrozná škoda.

„Kvůli tomu mesjé Marobblanovi byla ohromná mela,“ pokračoval Morgan. „Na jednom plese v Baymouthu, prosím. Ten nestyda si troufnul vyzvat našeho pana Artura na souboj – a pan Artur mu dal facku a div ho nevyhodil z okna, však mu to patřilo, ale vložil se do toho chevalier Strong, prosím, a tu rvačku – prosím za prominutí – tu hádku zarazil. Kuchař z Francie – prosím – a myslí si, že je snad taky gentleman, ten náfuka!“

„Něco jsem o té hádce už slyšel,“ řekl major. „Ale za to přece Mirobolanta nevyhodili?“

„Prosím ne – todle se ututlalo – náš pan Artur mu to prominul, zachoval se k němu moc hezky. Vyhodili ho, prosím, kvůli slečně Blance. Tadle holota z Francie si představuje, že se každá ženská musí do nich zamilovat. Marobblan se vyšplhal po divokým víně k jejímu oknu, prosím, a pokoušel se vlízt dovnitř, ale chytili ho při tom, prosím – přišel k tomu pan Strong, vytáhli zahradní stříkačku a polili ho – byla to ohromná mela, prosím.“

„Zatrolený nestyda! Snad si nemyslíte, že mu slečna Amoryová dávala nějakou naději?“ užasl major, poněvadž ho překvapilo, jak podivně se Morgan při tom tváří.

Morganovi ihned zas obličej strnul v neochvějně chladném výrazu. „O tomdle nic nevím, prosím. O takovýchdle věcech se služebnictvo nikdy nic nedoví. Nejspíš na tom vůbec nic nebylo – lidi toho spoustu nalžou. Marobblan si zkrátka sbalil svých pět švestek – i s pianem – ten člověk měl piano, prosím, a psal francouzsky ve verších, prosím. Ubytoval se potom v Claveringu a pořád se potloukal kolem zámku – a ta krejčová Fribsbyová prý nosila slečně Blance psaníčka – jenže já z tohodle nevěřím ani slovo, ani to, že se trávil dřevěným uhlím. Todle asi udělali jen tak na oko s tou Fribsbyovou, ale hajný v parku by ho byl málem zastřelil.“

Odpoledne major náhodou seděl u velikého okna v Baysově klubu na St. James’s Street v době, kdy si tam chodí odpočinout víc takových ctihodných starých světáků (Baysův klub teď už trochu vyšel z módy, a tak jsou jeho členy většinou jen starší páni, ale za prince regenta bylo ty staříky vídat v témž okně a patřili tehdy k největším elegánům v celé říši), a náhodou se z toho velikého okna podíval ven a na ulici uviděl svého synovce Artura s jeho přítelem panem Popjoyem.

„Heleď!“ řekl Popjoy Penovi, když šli kolem. „Už jsi někdy šel ve čtyři kolem Baysova klubu a neviděls v okně tu sbírku starých dědků? Je to úplné muzeum. Měli by je odlít z vosku a vystavovat u madame Tussaudové –“

„Ve zvláštním sále jako strašidla,“ dodal se smíchem Pen.

„Jako strašidla! To se ti k ďasu povedlo! Však to jsou staří darebáci, bezesporu, aspoň většinou. Starý Blondel nebo můj strýc Colchicum, největší starý hříšník v Evropě, a – hele, někdo klepe na okno a kývá na nás!“

„Můj strýc major,“ řekl Pen. „Taky jeden starý hříšník?“

„Notorický starý darebák!“ přikývl Pop. (Jenže to vyslovil jako „Notovický stavý davebák,“ čímž ta slova nabyla ještě většího důrazu.) „Kývá na tebe, abys šel k němu – asi s tebou chce mluvit.“

„Pojď se mnou,“ vybídl ho Pen.

„Nemůžu,“ odpověděl Popjoy. „Před dvěma roky jsem přestal strýce Colchica zdravit kvůli slečně Frangipanové – kdepak!“ a mladý hříšník se s Penem rozloučil, minul ten klub starých zločinců a odebral se hned vedle do Blanquièrova, kde se scházeli vyvrhelové jeho generace.

Colchicum, Blondel a jiní světáci ze starší generace se právě bavili o panstvu Claveringových, jehož příjezd do Londýna byl předmětem ranního rozhovoru mezi majorem Pendennisem a jeho sluhou. Pan Blondel měl dům na Grosvenor Place hned vedle toho, v němž se ubytoval sir Francis Clavering s rodinou, sám si také zval společnost na večeře a povšiml si, že v kuchyni u sousedů je nějak živo. Sir Francis měl totiž nového vrchního kuchaře, kterého si pan Blondel nejednou předtím pozval, aby mu vystrojil večeři, neboť sám trvale zaměstnával jen pozoruhodně zkušenou odbornici v kuchařském umění a najímal si takové vynikající vrchní kuchaře, pokud náhodou byli volní, jen když pořádal velké hostiny. „Dělají si pekelné výlohy a zatím se u nich schází pekelně špatná společnost, jak jsem slyšel,“ prohlásil pan Blondel, „sbírají asi lidi na ulici, aby se k nim šli navečeřet. Champignon mi říkal, že mu to div srdce neutrhne, když má servírovat večeři takovéhle společnosti. Je to ostuda, že takovíhle sprostí lidé vůbec mají peníze!“ ulevil si pan Blondel, jehož dědeček byl proslulý krejčovský odborník na jezdecké kalhoty a otec půjčoval peníze královským princům.

„Škoda, že jsem se tam tehdy s tou vdovou neseznámil já,“ povzdechl si lord Colchicum. „Zrovna jsem byl v Livornu, ale ležel jsem s tou saframentskou dnou. Byl bych se s ní sám oženil – má prý šest set tisíc liber v tříprocentních papírech.“

„Tolik zrovna ne – znal jsem její rodinu, když jsem byl v Indii,“ namítl major Pendennis. „Znal jsem její rodinu v Indii – otec byl ohromně bohatý, měl indigové plantáže – vím o ní všechno – Clavering je náš soused na venkově. Vida, tamhle jde můj synovec s –“

„S mým, tím ničemným darebou,“ řekl lord Colchicum a zpod hustého obočí vrhl hněvivý pohled na Popjoye – honem se však odvrátil, když major Pendennis zaťukal na okno.

Major byl v báječné náladě. Slunce svítilo, vzduch byl ostrý a občerstvující. Měl v úmyslu navštívit toho dne lady Claveringovou a napadlo ho, že by nebylo špatné, kdyby ho Artur doprovodil přes Green Park k domu Claveringových. Mladému pánovi nebyl proti mysli nápad věhlasného strýce, který mu ve chvíli, než prošli St. James’s Street, ukázal aspoň deset všelijakých veličin, pozdravil se s jedním vévodou, jedním biskupem (na čistokrevném hřebci) a s jedním ministrem s deštníkem. Vévoda staršímu Pendennisovi podal prst bělostné rukavice, jejž mu major přeuctivě stiskl – když pravicí držel Jeho Milost za ten prst, levou rukou byl přitom zavěšen do synovce, takže Pen se octl tak říkajíc v přímém styku s tou proslulou osobností a v celém těle mu zatrnulo vzrušením. Co by za to byl dal, kdyby po obou stranách ulice dělala špalír celá škola šedivých bratří, celá oxbridžská univerzita, celý Paternoster a Temple, i Laura a maminka z Dubí, aby ho všichni viděli, jak tam stojí se strýcem a s nejproslulejším vévodou na celém světě.

„Jak se vede, Pendennisi – krásný den, co?“ pronesl blahosklonně Jeho Milost, vznešeně kývl hlavou a šel dál – v modrém šosatém kabátě, v běloskvoucích bílých kalhotách, v bílém nákrčníku a s blýskavou sponou vzadu.

Starý Pendennis (jak jsme se už zmínili, byl Jeho Milosti dost podobný) začal hned po rozloučení toho velikána napodobovat a mluvil v úsečných větách tak jako on. Zajisté jsme se všichni už nejednou setkali s vojenským hodnostářem, který takto napodoboval jistého slavného vojevůdce tehdejší epochy a přizpůsobil se mu možná i celou svou povahou a přirozenými sklony, protože ho příroda obdařila orlím nosem. Nebyli jsme snad také svědky, jak se někdo pyšnil tím, že má vysoké čelo a je nápadně podobný panu Canningovi? Mnohý jiný se zas celý život samolibě nafukuje, poněvadž si představuje (říkám, že si to „představuje“, jelikož je nemožné, aby se někdo tomu nejdokonalejšímu krasavci doopravdy podobal), že je podobný vznešenému a uctívanému Jiřímu IV., a mnozí jiní zas třeba nosí nízké límce, poněvadž se jim zdá, že mají nápadnou podobu s lordem Byronem. Teprve nedávno jsme uložili do hrobu nebožtíka Toma Bickerstaffa, který měl asi tolik fantazie jako pan Joseph Hume, ale jednou se zadíval do zrcadla a měl dojem, že vypadá jako Shakespeare, a tak si vysoko vyholil vlasy nad čelem, aby se nesmrtelnému bardu podobal ještě víc, bez ustání psal tragédie a zemřel úplně šílený – zhynul na to čelo. S podobnými výstřelky ješitnosti mělo své zkušenosti jistě už hodně lidí, kteří se pohybují ve společnosti. Dareba Pen se musel potají smát, když viděl, jak strýc toho velikána napodobuje, sotva se s ním rozešli, ale byl svým způsobem snad také ješitný, zrovna jako jeho strýc, a tvářil se hodně důležitě, když si vykračoval po jeho boku.

„Ano, milý hochu,“ řekl starý mládenec cestou přes Green Park, kde blaženě skotačila spousta chudých dětí, všelijací malí poslíčkové hráli „hlava nebo orel“, na slunci se pásly černé ovce, na jedné lavičce se nějaký herec učil své úloze, po cestičkách se procházely chůvy se svými malými svěřenci, kteří pobíhali kolem nich, a loudaly se milenecké dvojice, „ano, milý hochu, věř mi – pro chuďasa je to moc dobrá věc, když má dobré styky. Co myslíš, kdo byli ti páni, s kterými jsi mě viděl u okna v klubu? Dva z nich mají šlechtický predikát, Hobandnob zdědí šlechtický titul, až mu umře dědeček, a ten už měl třetí záchvat mrtvice – a z ostatních čtyř nemá nikdo méně než sedm tisíc ročně. Viděls ten tmavomodrý zavřený kočár s ohromným bujným koněm, který čekal před klubem? Ten poznáš všude. Patří siru Hughu Trumpingtonovi, který snad za celý život neudělal krok pěšky, jakživ ho nikdo nevidí jít po ulici – nikdy! I když jde o dva domy dál na návštěvu k své matce (té staré dámě tě určitě jednou představím, schází se u ní nejlepší londýnská společnost), věříš – před číslem 23 nasedne na koně a před číslem 25a z něho sesedne! Teď je nahoře v klubu a hraje piket s hrabětem Punterem, v Anglii to jen jediný člověk umí hrát líp než on, a není divu, protože celý život hraje piket kromě v neděli (je totiž neslýchané pobožný) den co den od půl čtvrté až do půl osmé, a pak se začne strojit na večeři.“

„To tedy tráví čas velice bohabojně,“ řekl Pen se smíchem a pomyslil si, že strýc už začíná být nějak moc klevetivý.

„Safra, o to se tu přece nejedná. Takový boháč si může trávit čas, jak mu je libo. Až z tebe bude baronet a člen sněmovny za celé hrabství, s deseti tisíci jitry nejlepší půdy v Cheshiru a takovým zámkem jako Trumpington (jenže on tam nikdy nejezdí), můžeš si také dělat, co budeš chtít.“

„A tamto tedy byl jeho kočár?“ zeptal se Pen skoro posměšně.

„Ten kočár – aha, byl, ano – ale teď si vzpomínám, co jsem ti chtěl říci – revenons à nos moutons. Ano, safra – revenons à nos moutons! Je to také můj kočár, kdykoli je mi libo – od čtyř do sedmi. Je zrovna tak můj, jako bych si ho najal od Tilburyho, a to by mě, holečku, stálo třicet liber ročně! Sir Hugh je nejdobrosrdečnější člověk na světě, a kdyby dnes odpoledne nebylo takhle krásně, seděli bychom teď v tom kočáře spolu a ujížděli bychom si v něm ke Grosvenor Place. Tohle je ta výhoda, když se člověk zná s bohatými lidmi – večeřím zadarmo – jezdím si na venkov a na koni a nestojí mě to nic. Mí známí si pro mne vydržují lovecké koně a hajné! Sic vos non vobis, jak jsme říkávali u šedivých bratří, co? Jsem stejného názoru jako můj starý přítel Leech od čtyřiačtyřicátého – a byl to po čertech chytrý chlapík, tak jako skoro všichni Skoti. Ten Leech říkával, že je safra moc chudý, a tak si nemůže dovolit, aby se stýkal s chudými lidmi.“

„Ale vy se v praxi těmihle zásadami neřídíte, strýčku,“ namítl Pen dobromyslně.

„Těmihle zásadami – jak to, prosím?“ zeptal se major trochu rozmrzele.

„Kdybyste v praxi nebyl blahovolnější, než jste v teorii, strýčku,“ odpověděl Pen, „nebyl byste se ke mně v St. James’s Street vůbec hlásil – stýkáte se s vévody a s všelijakými velmoži, a tak byste si ani nevšiml takového chuďase jako já.“ Podle těchhle řečí je vidět, že Pen se společensky vzmáhal a dovedl zrovna tak lichotit, jako si potají tropit posměšné žerty.

Majora to okamžitě uchlácholilo a velice potěšilo. Poklepal láskyplně prsty synovcovi na paži, o niž se opíral, a řekl: „Vždyť ty jsi opravdu ze stejného masa a stejné krve jako já! Měl jsem tě vždycky moc rád a vždycky jsem byl na tebe pyšný, ať visím, nebýt těch tvých zpropadených pošetilostí a té marnotratnosti – pořádně sis vyhodil z kopýtka, ale doufám, že tě to přešlo. Safra, už tě to snad přešlo – aspoň doufám! Nechci safra nic jiného, Arture, než abych z tebe udělal muže – abych tě viděl v dobrém postavení ve společnosti, jaké se sluší tvému jménu, a i mému. Už sis získal tak trochu reputaci svým literárním nadáním, které ani zdaleka nemíním podceňovat, ačkoli za mých časů takoví geniální lidé a básníci safra měli po čertech špatnou pověst. Vezmi si na příklad chudáka Byrona, který se přivedl na mizinu a osvojil si ty nejhorší nezpůsoby, protože se stýkal s básníky a pisálky do novin a podobnými lidmi. Ale teď jsou jiné časy – literatura je ohromně v módě a dobří literáti se safra zvou i do nejlepších domů! Tempora mutantur, a tak už to, u Joviše, asi bude tak, jak říká Shakespeare – cokoli jest, jest dobré.“

Pen usoudil, že by se nehodilo strýci připomenout, kdo je autorem toho pozoruhodného výroku, a zatím vyšli z Green Parku, zamířili na Grosvenor Place a octli se před vchodem do domu, kde se ubytovali sir Francis a lady Claveringovi.

Okenice v jídelně toho pěkného sídla byly čerstvě pozlacené, na čerstvě natřených dveřích se blýskalo nádherné klepátko, balkon u salónu se pestřil přenosnou zahradou divukrásných rostlin a bílých, růžových a šarlatových květin, okna v prvním patře (bezpochyby tam byla posvátná ložnice a oblékárna mylady) i hezká okénka ve druhém poschodí – jak bystrý Pen předpokládal, byla to okna panenské ložnice slečny Blanky Amoryové – měla podobnou květinovou výzdobu – zkrátka celé průčelí domu skýtalo skvělou podívanou s tím zbrusu novým nátěrem, s lesklými okenními tabulemi, čerstvě vydrhnutými cihlami a čistě vymytou maltou.

„Byla to asi pro Stronga rozkoš, když to tu mohl tak nádherně znovuzřídit,“ pomyslil si Pen – už na tom velkolepém průčelí poznal chevalierův vkus.

„Lady Claveringová se chystá na projížďku,“ řekl major, „budeme tu muset nechat jen návěští, Arture.“ Použil toho slova „návěští“, protože je slyšel od jednoho vtipného mladíka z aristokratické světácké společnosti, a usoudil, že takový módní výraz je vhodný pro Penův mladistvý věk. A vskutku – když pánové přicházeli k domu, zastavil před ním nádherný žlutý kočár, vyčalouněný brokátem nebo atlasem v bledě nažloutlém odstínu, tažený báječnými šedáky s ohnivými pentlemi a v postrojích, na nichž se třpytily korunky – nejméně tři tyto heraldické symboly se skvěly i nad erbem na obojích kočárových dvířkách, rozděleným v úžasný počet polí, což mělo svědčit o tom, jak jsou rody Claveringů a Snellů starobylé a skvělé. Vozka v ulízané stříbrné paruce seděl na kozlíku s velkolepou pokrývkou (na níž byly tytéž erby vyšity zlatým a stříbrným dracounem) a stěží udržel bujné koně na místě – byl ještě mladý, ale tvářil se velebně vážně ve vestě s krajkou a střevících s přezkami, docela malými, ne takovými, jaké nosí lokajové John a Jeames – ty jsou velikánské, jak víme, a parádně jim pokrývají celý nárt.

Jedno křídlo domovních dveří bylo otevřené a John – snad největší lokaj na světě – se opíral o dveřní pilíř – vlasy měl vznešeně napudrované, nohy v krásných hedvábných punčochách zkřížené a v ruce držel hůl se zlatou rukojetí, dolichóskion. Jeames byl zatím neviditelný, ale po ruce – čekal v hale s pánem, který nenosí livrej, ale má připravený stočený žíněný běhoun, aby jej vymrštil na schody a rozvinul, až mylady po nich bude sestupovat ke kočáru. Tyhle věci a osobnosti nám zaberou čas, než je popíšeme, ale oko zkušeného je postřehne jediným pohledem, a vskutku: major a Pen se ještě nedostali na druhou stranu ulice, a už se rozlétlo druhé křídlo dveří, po schodech se spustil žíněný běhoun až ke stupátku kočáru, John a Jeames otevřeli dvířka s erby, každý z jedné strany, a dvě dámy, ustrojené podle nejnovější módy a provázené třetí dámou v náručí s poštěkávajícím blenheimským kokrem s bleděmodrou mašlí, vyšly z domu a nastupovaly do kočáru.

První se do něho lehounce vyhoupla slečna Amoryová a usedla na místě, které měla nejraději. Za ní nastoupila lady Claveringová, ale ta byla věkem zralejší a těžší – musela se tedy opřít o rámě spolehlivého Jeamese, takže se jedna její nožka v zelené atlasové botce (trošku velké) až po kotníky (ovšem ani zdaleka tak jemné jako punčošky, jež je obepínaly), rozkolísaná na kočárovém schůdku, ukázala nadšenému obdivovateli ženských půvabů, jestliže se tam náhodou vyskytl ve chvíli, kdy došlo k tomuto velkolepému obřadu.

Když se Pendennisové senior a junior blížili k domu, spatřili rovněž tyto půvaby – major na výjev u kočáru hleděl s vážnou a zdvořilou tváří, Pen trochu rozpačitě, jelikož si vzpomněl na různé drobné příhody v Claveringu a při té vzpomínce se mu srdce dost rozbušilo.

V té chvíli se lady Claveringová ohlédla a uviděla je – stála už na prvním schůdku stupátka a ve vteřině by už byla bývala v kočáře, ale trhla sebou zpátky (při čemž se vznešenému Jeamesovi trochu zvířil pudr na vlasech), vykřikla: „Hele, támhle je Artur Pendennis a starý major!“, ihned seskočila na pevnou zem, vztáhla k pánům tlusté ruce v těsných oranžových rukavicích a vřele je přivítala.

„Pojďte dál, oba – proč jste se ještě neukázali? – Vystup, Blanko, pojď se přivítat se starými přáteli! – Jsem hrozně ráda, že vás zase vidím! To je doba, co jsme se na vás načekali! Pojďte, oběd ještě nesklidili ze stolu,“ zvala je ta pohostinná dáma, oběma rukama stiskla ruce Penovi (majorovu pustila po krátkém povinném stisknutí) a nato Blanka pozdvihla oči až někam ke komínům, vystoupila z kočáru a s ostychem, uzarděním a prosebným pohledem podala ručku majoru Pendennisovi.

Společnice s kokrem se chvíli rozpačitě rozhlížela, nevědouc, neměla-li by se s Fidem projít na vzduchu, ale pak se rovněž obrátila čelem vzad a vešla do dveří za lady Claveringovou, její dcerou a oběma pány. A kočár s bujnými šedouši zůstal prázdný, až na kočího ve stříbrné paruce.

KAPITOLA XXXVII
Opět se zjeví rusalka

Lepší lidé než komorník Morgan nebyli tak dobře jako on zpraveni o finančních poměrech lady Claveringové, a když přijela do Londýna, bájilo se tam o tom, jak je ohromně bohatá. Jako zdroje jejího bohatství se uváděly továrny na výrobu indiga, lodní náklady opia, bankovní safy přeplněné rupiemi, brilianty, klenoty domorodých vládců a obrovské sumy splácené na úrocích z půjček, uzavřených jimi nebo jejich předchůdci s otcem lady Claveringové. Vědělo se přesně, jaký má běžný účet u své londýnské banky – uváděla se tolikamístná cifra, že člověk téměř ani nestačil žasnout Ó při každé nule, která svědčila o výši té sumy. Bylo všeobecně známo, že z Indie byl vyslán plukovník Altamont, oblíbenec indického prince, vladaře v Lucknowu – nesmírně zajímavý muž, který prý přestoupil na mohamedánskou víru a prožil tisícerá divoká a nebezpečná dobrodružství – povídalo se, že je v Anglii proto, aby se pokusil s Begum Claveringovou sjednat prodej briliantu z vladařova kruhu do nosu, který měl slynný název „světlo Dewanu“.

Sláva lady Claveringové jakožto vznešené Begum se v Londýně začala šířit, ještě než se mylady ráčila usídlit v hlavním městě. Jako se Delolme a Blackstone a všichni ostatní oslavovatelé britské ústavy vychloubají tím, že u nás může dostat šlechtický titul každý, kdo si získá nějakou zásluhu, a že i ten, kdo pochází z nejnižších vrstev, zasluhuje-li si to, může v šlechtickém hávu zasednout po boku takového Cavendishe nebo Stanleye – stejně naše takzvaná dobrá společnost, ačkoli je tak pyšná, tak žárlivě si střeží své výsady a tak je opatrná, než někoho mezi sebe přijme, měla by se chlubit, že přece dovede strhnout veškeré přehrady, je-li někdo hodně bohatý, a ráda ho přivítá ve svém kruhu, má-li ten či ta tolik peněz, že si to zaslouží. Je to důkaz, jak jsme my Britové uznalí a bez předsudků a že naše vyšší stavy nejsou jen nějací povýšení aristokraté, jak si je nevědomci představují – naopak, má-li někdo peníze, přijmou ho mezi sebe s otevřenou náručí, chodí k němu na večeře, tančí u něho na plesech, žení se s jeho dcerami nebo provdávají své krásné dcery za jeho syny zrovna tak ochotně jako náš nejplebejštější měšťák.

Náš přítel chevalier Strong nejen dozíral na zařízení venkovského sídla Claveringových, ale rád přispěl svým vkusem a radou i módním londýnským čalouníkům, kteří chystali dům v hlavním městě pro pobyt panstva. Při zařizování tohoto elegantního útulku se Strongovo věrné srdce radovalo skoro tak, jako by on byl vlastníkem domu. Věšel a převěšoval obrazy, pečlivě rozestavoval pohovky, vyjednával s dodavateli vína i se všemi obchodníky, kteří měli zásobovat novou domácnost, a při té příležitosti si baronetův důvěrník a zároveň jeho faktótum zařizoval i své vlastní pokoje a zásoboval svůj sklípek. Přátelé mu ty pokoje pochvalovali a vybraní hosté, kteří k němu chodili na kotlety, najednou dostávali k jídlu láhev znamenitého francouzského červeného vína. Chevalier měl konečně své vlastní „hnízdečko“, jak říkal – velmi pěkně zařízené pokoje v Shepherd’s Inn. Obsluhoval ho kamarád, bývalý španělský legionář, kterého nechal na holičkách při průlomu před jednou španělskou pevností, pak se s ním zase shledal na rohu Tottenham Court Road a povýšil ho na svého osobního sluhu a spolubydlícího v novém bytě. A víte, kdo to byl? Ten oblíbenec vladaře z Lucknowa, udatný plukovník Altamont.

Nebylo člověka méně zvědavého, nebo aspoň diskrétnějšího nežli Ned Strong – nikterak se nesnažil vypátrat tajemství styků sira Francise Claveringa s vladařovým vyslancem, které spolu navázali velmi brzy po tom prvním setkání v Baymouthu. Plukovník byl zasvěcen do nějakých tajností, jež se týkaly baroneta, a tím ho měl jaksi v moci – Strong věděl, že jeho mecenáš v mládí žil dost nezřízeně, že jeho kariéra u pluku v Indii neskončila nijak slavně, a tak soudil, že plukovník, který se dušoval, že Claveringa v Kalkatě moc dobře znal, má sira Francise nějak v hrsti a dovede ho přimět k povolnosti. Strong totiž dávno poznal, že sir Francis Clavering je slaboch, jak co do povahy a vůle, tak i co do zásadovosti a rozumu, že je velice lehkomyslný a duševně i fyzicky zbabělý.

Jeho Excelence měl s chudákem Claveringem po jejich seznámení v Baymouthu asi dvě schůzky, ale s tím, o čem se při nich jednalo, se baronet Strongovi nesvěřil, ačkoli po něm Atlamontovi posílal dopisy – Strong za něho vyřizoval všelijaké záležitosti. Při jedné takové příležitosti byl vyslanec indického vladaře patrně v moc špatné náladě, poněvadž Claveringův dopis zmačkal v pěsti a prohlásil svým příznačným důrazným tónem:

„Ať si tu stovku nechá, sakra! Mám už dost toho dopisování a handrkování! Řekni Claveringovi, že buď dostanu tisíc, nebo ho – u Joviše – rozdrtím a roztrhám na atomy! Ať mi dá tisíc a já odjedu a dám mu čestné slovo gentlemana, že rok na něm nebudu nic chtít. Vyřiď mu to ode mne, Strongu, buď tak hodný, a řekni mu, jestli ty peníze nedostanu do dvanácti příští pátek, zaručuji se mu svým jménem, že to v sobotu bude všecko v novinách a celá ta věc na něho praskne.“

Strong to svému mecenáši vyřídil doslova a účinek vzkazu byl takový, že v určený den a v ustanovenou hodinu se chevalier vskutku objevil s požadovanou částkou u Altamonta v baymouthském hotelu. Altamont je gentleman, prohlásil Strong, a jako gentleman se zachoval: zaplatil účet v hotelu a baymouthské noviny uveřejnily zprávu, že odjel na cesty do ciziny. Strong ho doprovodil na loď do Doveru. „Tady jde přinejmenším o nějaký podvod,“ říkal si, „když plukovník má Claveringa takhle v hrsti – patrně má v rukou nějakou směnku.“

Než minul rok, objevil se však plukovník znovu v naší blažené vlasti. Řekl, že ho v Baden-Badenu přivedla na mizinu zatrolená smůla v ruletě – čtrnáctkrát vyšla bílá, když on ustavičně sázel na červenou, a tohle by nevydržel nikdo. Na cestu domů si musel vypůjčit od sira Francise Claveringa, a ten, ačkoli byl v peněžní tísni (měl výdaje na volby, zrestaurování svého venkovského sídla a zařizoval si právě dům v Londýně), přece sehnal peníze, aby akceptoval Altamontovu směnku, ovšem zřejmě velmi nerad, poněvadž se před Strongem kolikrát zaklínal, že by za to dal nevímco, kdyby plukovníka byli v Německu posadili na doživotí za mříže, aspoň by ho víckrát neobtěžoval.

Ty peníze pro plukovníka si musel sir Francis vypůjčit bez manželčina vědomí – hodná lady sice penězi vůbec nešetřila, ba sama je utrácela až marnotratně, ale zároveň s velkým jměním podědila po otci Snellovi i docela slušný obchodní smysl, a tak dávala manželovi jen pěknou apanáž, která podle jejího názoru příslušela gentlemanovi v jeho společenském postavení. Občas mu věnovala nějaký dárek nebo za něho zaplatila nějakou mimořádnou prohru v karbanu, vždycky však požadovala hodně přesné vyúčtování takto vydaných peněz; ale pokud šlo o subvence pro plukovníka, řekl Clavering Strongovi upřímně, že o tomhle se jeho žena nesmí dovědět.

K Strongovým povinnostem patřilo částečně i opatřování těchto peněz i jiných částek pro jeho mecenáše, a v chevalierově bytě v Shepherd’s Inn docházelo často k jednání mezi pány z finančnických kruhů a sirem Francisem Claveringem, při nichž rukama těchto pánů prošlo hodně cenných bankovek a papírků s pečetěmi. Když je někdo od raného mládí zvyklý dělat dluhy a zaručovat se, že vypůjčené peníze splatí do dvanácti měsíců, zdálo by se, že mu ani nejšťastnější obrat v jeho finančních záležitostech natrvalo neprospěje – dostaví se nakrátko třeba i blahobyt, ale lichvář se může téměř s jistotou spolehnout, že k němu bude zanedlouho zas pozván a směnky s tím známým podpisem se zas octnou v oběhu. Claveringovi bylo příjemnější scházet se s tímhle panstvem u Stronga než u sebe a chevalier byl baronetovi oddán tak přátelsky, že ačkoli neměl sám ani šilink, figurovalo jeho jméno často jako trasanta téměř na všech směnkách, které sir Clavering akceptoval. A když Claveringovy směnky trasoval, ihned je v „City“ se srážkou prodal. Když byly splatné, vyjednával s majiteli těch směnek o poshovění a dluh jim splácel nebo získával čas tím, že akceptoval nové směnky. Gentlemani přece musí být z něčeho živi, ať už regulérně, nebo neregulérně – onehdy jsme čtli v novinách, jak se vojenská posádka v Comornu veselila a bavila, jak hrála divadlo a tančila na plesech a spotřebovávala své zásoby potravin, ačkoli ji nepřítel obklíčil a hrozilo nebezpečí, že zaútočí a že všichni skončí na šibenici, kdyby Rakušáci zvítězili – právě tak v tomhle městě jsou stovky udatných mužů, kteří si tu chodí v nejlepší náladě, každodenně dost vesele a hojně večeří a klidně se potom ukládají k spánku, ačkoli mají soudní lapaly více či méně v patách a vězí až po krk v dluzích – jenže takovéhle drobné svízele ostřílený veterán Ned Strong snášel poměrně lehce.

Ale budeme mít ještě příležitost, abychom se líp seznámili s tímto i s jinými zajímavými obyvateli v Shepherd’s Inn, a nesmíme lady Claveringovou a její přátele tak dlouho zdržovat na schodech před domem na Grosvenor Place.

Nejdříve vstoupili do nádherné jídelny, zařízené ve středověkém slohu – lady Claveringová zaboha nedovedla říci proč, „ledaže,“ jak se dobrodušná mylady se smíchem vyjádřila, „já i Clavering jsme lidi středního věku!“ – a tam jim byly nabídnuty hojné pozůstatky oběda, od něhož lady Claveringová s Blankou před chvílí vstaly. Když nebyli u stolu hosté, naše rusalka – která jinak při večeři nepožila víc než těch šest zrnek rýže jako Amina, přítelkyně ghoulů z Tisíce a jedné noci – se náramně činila s vidličkou a nožem a pozřela hodně vydatnou porci skopových kotlet, ovšem v tomto pokryteckém počínání patrně nebyla mezi slečnami ze vznešené společnosti jediná. Pen se strýcem občerstvení odmítli, ale jídelnu pochválili s náležitým obdivem – vyslovili se, že je slohově „velice čistá“, kterýžto výraz byl v tom případě zcela na místě. Byly tam totiž vlámské židle s vysokými lenochy ze sedmnáctého století, ozdobně vyřezávaná kredenc ze šestnáctého, servírovací stůl, ukradený z řezbářských sbírek jednoho kostela v Nizozemí, a veliká bronzová chrámová lampa nad kulatým dubovým stolem; byly tam staré rodinné portréty z Wardour Street a francouzské goblény, kusy brnění, těžké meče a válečné sekery z tvrdé lepenky, zrcadla, sošky svatých a drážďanský porcelán – zkrátka všechno v dokonale čistém slohu. Za jídelnou byla knihovna vybavená bustami a knihami, všemi stejně velikými, báječnými lenoškami a velebnými bronzovými kandelábry v přísně klasickém slohu. Tam za dvojí dveře si chodil sir Francis vykouřit doutník, přečíst Život dandyho v Londýně a po večeři zdřímnout, pokud nepokuřoval v klubu nad kulečníkovým stolem nebo nesázel proti držiteli banku někde v herně v St. James’s Street.

Ale nic se nemohlo rovnat slohově čistým, nádherným salónům. Koberce tam byly tak velkolepě huňaté, že člověk po nich kráčel neslyšně jako stín, a na jejich bílé půdě kvetly růže a tulipány veliké jako rendlíky. Byly tam rozestaveny vysoké lenošky a nízké lenošky, židle s vyklenutými nohami, židle s nožkami tak tenounkými, až se člověk divil, že na nich může sedět někdo těžší nežli vzdušná víla, inkrustované stolky zakramařené podivuhodnými tretkami – porcelánovými figurkami všech věků a ze všemožných zemí, bronzovými předměty, pozlacenými dýkami, obrázkovými knihami s rozmanitými krasavicemi, jatagany, tureckými trepkami a pařížskými bonboniérami. Ať se člověk posadil kamkoli, všude div neshodil loktem pastýře a pastýřky z drážďanského porcelánu – byly tam i spousty bleděmodrých porcelánových pudlů a kachniček, kohoutků a slepiček – byly tam nymfy od Bouchera a pastýřky od Greuza, náramně cudné – visely tam mušelínové záclony a brokátové záclony, pozlacené klece s papoušky a andulkami, dva vřeštící kakadu, jeden vřískavější a povídavější než druhý – na konzole stály hrací hodiny a na římse nad krbem bicí, které bimbaly, až člověka brněly uši – bylo tam zkrátka všechno, co si k svému pohodlí člověk mohl přát a nejvybranější vkus vymyslit. Takový londýnský salón, zařízený bez ohledu na náklady, zajisté patří k nejvelkolepějším a nejzajímavějším podívaným dnešní doby. Římanky z dob pozdního císařství, rozmilé markýzy a hraběnky za časů Ludvíka XV. sotva mohly mít zhýčkanější vkus, než jaký projevují naši dnešní lidé – a tak každý, kdo spatřil společenské místnosti u lady Claveringové, musel uznat, že jsou ohromně elegantní a že ani nejhezčí pokoje v Londýně – u lady Harley-Quinové, lady Hanway-Wardourové, ba ani u paní Hodge-Podgsonové, manželky krále železnic, nejsou zařízeny v tak dokonale čistém slohu.

Chudinka lady Claveringová se však v těchhle věcech moc málo vyznala a té nádhery kolem sebe si až žalostně nevážila. „Já jen vím, že to všecko stálo pěknou spoustu peněz, majore,“ řekla svému hostu. „Neradila bych vám, abyste si zkoušel sednout na některou tu pozlacenou židli s pavoučími nožkami – hned jak jsme tu dávali druhou večeři, jedna se pode mnou poroučela. Proč jste se k nám nepřišel podívat už dřív? Byli bychom vás na ni také pozvali.“

„Také byste byl rád viděl, jak pod mamá povolila židle, viďte, pane Pendennisi?“ řekla posměšně milá Blanka. Měla zlost, že se Pen baví a směje s mamá tomu, jak se mamá kolikrát blamovala při výkladu, když je prováděla po domě, a ještě ze spousty jiných důvodů.

„Byl bych rád býval při tom, abych lady Claveringové podal pomocnou ruku, kdyby to potřebovala,“ odpověděl Pen s úklonou a s uzarděním.

„Quel preux Chevalier!“ zvolala rusalka a pohodila hlavičkou.

„Já cítím s každým, kdo spadne, pamatujte,“ řekl Pen. „Stalo se mi to jednou a moc jsem kvůli tomu zkusil.“

„A tak jste se utekl domů k Lauře, aby vás utěšila,“ odbyla ho slečna Amoryová. Pen se zarazil. Nerad si připomínal tu útěchu, kterou mu Laura poskytla, a nebylo mu nikterak příjemné, když se dověděl, že je známo, jak zle tehdy pochodil – a jelikož nevěděl, co by na to měl říci, začal se náramně zajímat o jednotlivé kusy zařízení a mermomocí vychvaloval vkus lady Claveringové.

„Copak já – mě nevychvalujte,“ řekla upřímná lady Claveringová. „Tohle je všechno dílo čalouníků a kapitána Stronga – zařídili nám to tady, když jsme ještě byli venku na zámku – a – a byla už u nás lady Rockminsterová a také říká, že se jí ty salóny moc líbí,“ dodala nesmírně uctivě.

„Sestřenka Laura je u ní na návštěvě,“ podotkl Pen.

„Ale já mluvím o lady Rockminsterové, a ne o staré hraběnce.“

„Opravdu?“ užasl major Pendennis, když slyšel to jméno, proslulé ve vznešené společnosti. „Lady Claveringová, jestli vám to pochválila mylady, můžete být spokojená. Ano, ano, můžete být pyšná. Věř mi, Arture, lady Rockminsterová je středem té nejvybranější a nejelegantnější společnosti. Tyhle pokoje jsou opravdu krásné!“ Major skoro pobožně ztlumil hlas, když mluvil o té vznešené dámě, a rozhlížel se po salónech se zbožnou úctou, jako by byl v kostele.

„Ano, lady Rockminsterová se nás ujmula,“ řekla lady Claveringová.

„Ujala, mamá!“ zakřikla ji Blanka.

„No, tak tedy ujala,“ opravila se mylady. „Je na nás moc hodná, a nám se tu snad taky bude líbit, až si tady zvykneme – jenže ze začátku mě to zrovna moc nenadchnulo – no, nenadchlo. Chce nám tu uspořádat plesy a říká, že nám sama bude zvát lidi na večeře. Ale tohle si nenechám líbit. Chci si zvát naše staré přátele a nechci, aby ona rozesílala pozvánky a seděla mi tu u stolu jako paní domu. Musíte k nám přijít, Arture a majore Pendennisi – počkejte, třeba čtrnáctého. To tady nemáme velkou večeři, Blanko,“ dodala a ohlédla se na dceru, která se kousla do rtu a zamračila se, na takovou rusalku náramně zlostně.

Major řekl s úsměvem a úklonem, že mnohem raději přijde na malou tichou večeři než na velkou hostinu. Takových si užil už dost a je mu milejší jednoduchá večeře v rodinném kruhu.

„Já taky vždycky říkám, že na večeři si člověk nejvíc pochutná až teprve druhý den,“ řekla lady Claveringová v domnění, že napraví dojem svého předchozího výroku. „Čtrnáctého tu budeme mít jen malou domácí společnost.“ Když po druhé už takhle šlápla vedle, slečna Blanka v zoufalství sepjala ruce a řekla: „Mamá, vous êtes incorrigible!“ Major Pendennis prohlásil, že takovou malou domácí večeři má ze všeho na světě nejraději, a v duchu mylady proklínal, že je tak drzá a opovažuje se zvát takového člověka, jako je on, na večeři od včerejška. Ale jako muž se smyslem pro hospodárnost si nakonec řekl, že tyhle lidi přece může hodit přes palubu, kdyby se mu naskytlo něco lepšího, a tak s nejlíbeznějším úsměvem pozvání přijal. Ovšem Pen ještě nebyl třicet let zvyklý chodit k lidem na večeře, a tak pomyšlení na skvělé hody v takovém skvělém domě mu bylo ještě velice vhod.

„Tak se mi zdá, že jste se, vaše blahorodí, se slečnou Amoryovou nějak rozkmotřili?“ zeptal se major Pena, když spolu odcházeli. „Já jsem myslel, že jsi s ní býval au mieux.“

„Býval je trochu nepřesný výraz, když jde o ženu,“ odpověděl Pen tónem zkušeného světáka. „Jednoduchý minulý nebo přítomný čas vystihuje situaci přesněji, obzvlášť když jde o ženské srdce.“

„Safra, je vrtkavé zrovna tak jako naše,“ prohlásil major. „Když jsme dobyli mys Dobré naděje, vzpomínám si, že tam byla jedna dáma, která vyhrožovala, že se kvůli tvému strýčkovi otráví, a vidíš – za tři měsíce utekla od svého muže s někým jiným. Jen si nic nezačínej se slečnou Amoryovou! Je trochu drzá, afektovaná a nezpůsobná a povahu má trochu – no, na tom nezáleží. Ale nemysli si na ni – aťsi má třeba deset tisíc. Co to je, kamaráde, deset tisíc? Úroky z těch peněz by člověku ani nestačily na zaplacení jejího účtu u švadleny!“

„Zdá se, že se v těchhle věcech nějak moc vyznáte, strýčku,“ řekl Pen.

„Bývávalo, hochu, bývávalo – a to víš, když starý vojenský kůň uslyší trumpetu, hned začne řehtat – rozumíš –,“ a major se s neodolatelným, jenže trochu zvetšelým svůdnickým úsměvem uklonil kočáru, který mimo ně projel k parku.

„Kočár lady Cateriny Martingalové,“ řekl. „Dcery jsou úžasně krásné holky, ale já safra pamatuji, že jejich matka bývala tisíckrát hezčí. Věř, Arture, kamaráde, při svém zjevu a při svých vyhlídkách do budoucna bys měl dřív či později udělat trefu, pokud jde o sňatek. Nerad bych, aby se tohle dověděly v Dubí, co ti teď povím, ty darebo – ha, ha! – ale když má mladík pověst, že je trochu prostopášný, že je homme dangereux, nemůže mu to u ženských nikdy škodit. Mají to rády, kamaráde – nesnesou nekňuby… mladík musí mít kuráž, to víš. Ale když jde o manželství,“ pokračoval ten starý mentor, „je to zas něco jiného. Hleď vyženit peníze. Už jsem ti kolikrát říkal, že je zrovna tak snadné dostat bohatou ženu jako chudou a že je po čertech příjemnější zasednout k dobře uvařené večeři, hezoučky servírované, než mít s ženou k večeři zatrolenou studenou skopovou kýtu. Čtrnáctého budeme u sira Francise Claveringa určitě mít dobrou večeři – a tohohle se drž, kamaráde, pokud se budeš stýkat s touhle rodinou. Jen si ty styky pěstuj, ale omezuj se pouze na ty večeře. A nech už těch mladistvých pošetilých, nesmyslných snů o skromňoučkém hnízdečku lásky.“

„Musí to být hnízdečko s kůlnou pro dva kočáry, hnízdečko vznešené,“ řekl Pen a použil otřepaného citátu z Ďáblovy uličky, ale jeho strýc tu báseň neznal (ačkoli sám možná Pena lákal na malou procházku v podobně vykřičených končinách), a tak pokračoval ve svých filozofických úvahách s náramným uspokojením, že má tak učenlivého žáka. Artur Pendennis byl vskutku chytrý chlapík, ochotně se přibarvoval tak, aby se podobal svému bližnímu, a nikterak mu nebylo za těžko přizpůsobit se druhým.

Bručoun Warrington na Pena žehral, že se z něho stává takový floutek, až s ním brzy nebude k vydržení. Ale vpravdě se mu Penovy úspěchy a švihácké způsoby docela zamlouvaly. Rád viděl kamaráda veselého a bujarého, kypícího zdravím a životem a nadějí – tak jako člověk, kterého už dávno přestali bavit klauni a harlekýni, při pantomimě s potěšením pozoruje dítě. Jakmile se na Pena trochu usmálo štěstí, jeho dřívější nevrlost byla ta tam – jak na něho vysvitlo sluníčko, hned začal rozkvétat.

KAPITOLA XXXVIII
Objeví se plukovník Altamont a zase zmizí

V ustanovený den přišel major Pendennis, jemuž se nenaskytl žádný lepší závazek, s Arturem, který si žádný lepší ani nepřál, na večeři k siru Francisi Claveringovi. Když spolu vešli do salónu, zastihli tam jenom sira Francise s chotí a kapitána Stronga, kterého tam Artur velice rád viděl, ale major na Stronga vrhl velmi rozmrzelý pohled, poněvadž ho nijak netěšilo, že má sedět u večeře s tím zatr – Claveringovým majordomem, jak Strongovi neuctivě říkal. Brzy se však dostavil pan Welbore Welbore, Claveringův soused z venkova a kolega z Horní sněmovny, takže se Pendennis starší poněkud smířil se stavem věcí, jelikož Welbore byl sice úplný hlupák a rozhovoru při večeři se zúčastňoval asi tak jako sluha, který stál za jeho židlí, ale byl to úctyhodný venkovský velmož ze starobylého rodu a s důchodem sedm tisíc ročně, a v takové společnosti se major vždycky cítil ve své kůži. K vyjmenovaným pak přibyly ještě jiné významné osobnosti: lady Rockminsterová, která věděla, proč chce být s Claveringovými zadobře, a lady Agnes Fokerová se synem Harrym, naším starým známým. Pan Pynsent nemohl přijít, poněvadž ho zdržely jeho povinnosti člena parlamentu, které na ty druhé dva pány z Horní sněmovny zdaleka tak těžce nedoléhaly. Poslední se v salóně objevila slečna Blanka Amoryová. Měla na sobě neodolatelně svůdnou večerní toaletu z bílého hedvábí, v níž se co nejlíp uplatnila její bělostná ramena. Foker pošeptal Penovi, který na ni hleděl se zřejmým obdivem: „Číslo!“ Tentokrát se chovala k Arturovi nesmírně roztomile, velmi srdečně mu podala ruku, rozpovídala se o Dubí, ptala se na Lauru a jeho matku a řekla, že už zas touží po venkově – opravdu byla vlídná, milá a úplně nestrojená.

Harry Foker měl dojem, že jakživ neviděl tak přívětivou a rozkošnou dívku. Nebyl zvyklý na dámskou společnost, obyčejně byl v přítomnosti žen zaražený, ale před slečnou Amoryovou se najednou dovedl rozpovídat – kromobyčejně se oživil a rozhovořil, než byla ohlášena večeře a společnost se odebrala dolů do jídelny. Bylo jeho toužebným přáním, aby mohl nabídnout rámě krásné Blance a odvést ji dolů po širokém schodišti, pokrytém kobercem, ale tenhle úděl připadl Penovi, neboť Harry byl vnuk hraběte, a tak vzhledem k jeho vyššímu společenskému postavení mu bylo uloženo, aby ke stolu dovedl paní Welborovou.

Cestou po schodech do jídelny byl Foker od své vytoužené sice odloučen, ale s velkou radostí zjistil, že u večeře bude sedět vedle ní, a v duchu si pochvaloval, jak obratně si to místo u stolu zajistil. Nebyla to možná jeho zásluha – byl to možná zdařilý tah někoho jiného. Blanka měla z každé strany mladíka a oba se snažili co nejvíc jí lichotit a být co nejroztomilejší.

Ze svého místa u stolu nespouštěla Fokerova mamá milovaného synáčka z očí a překvapilo ji, jak živě dovede rozmlouvat. Harry se opravdu bez ustání se svou krásnou sousedkou bavil o nejposlednějších událostech.

„Viděla jste Taglioniovou v Sylfě, slečno Amoryová? Podejte mi prosím ještě kousek těch kuřecích prsíček!“ (Tohle platilo sluhovi za jeho židlí.) „Jsou moc dobrá, ale kde se jich tolik nabere a kam se podějí stehýnka? Viďte, slečno Amoryová, že je v Sylfě skvostná?“ A začal si mile polohlasem notovat hezkou melodii, která prolíná celým tím nejhezčím ze všech baletů, nyní už ve vzpomínkách vybledlým i s tou nejkrásnější a nejgraciéznější ze všech tanečních umělkyň. Uvidí mladí lidé ještě něco tak čarovného, něco tak klasicky dokonalého, něco podobného, jako byl tanec Taglioniové?

„Slečna Amoryová je sama sylfa,“ řekl Pen.

„Vy máte rozkošný tenor, pane Fokere!“ prohlásila slečna. „Jistě jste měl dobrou školu. Také trochu zpívám. Ráda bych si zazpívala s vámi.“

Pen si vzpomněl, že táž slova od slečny kdysi slyšel sám a že v dřívějších dobách také s ním ráda zpívala. Posměšně si v duchu kladl otázku, s kolika jinými muži už od té doby asi zpívala dueta! Nezdálo se mu však vhodné, aby tuto nediskrétní otázku vyslovil nahlas, a tak jen řekl s nejlíbeznějším úsměvem, jakého byl schopen: „Rád bych vás zase jednou slyšel zpívat, slečno Blanko! Snad nikdy se mi ničí hlas nelíbil tolik jako váš.“

„Myslela jsem, že se vám líbí Lauřin,“ odbyla ho Blanka.

„Laura má alt, a jak víte, často se jí stává, že je bez hlasu,“ odpověděl trpce Pen. „V Londýně jsem hodně užil hudby,“ pokračoval. „Ale těch profesionálních zpěváků mám už po krk – často moc řvou – nebo jsem snad už moc starý a blazeovaný. V Londýně člověk rychle stárne, slečno Amoryová, a já jako všichni starší páni stojím jen o ty písně, které jsem slýchal v mládí.“

„Já mám nejraději anglickou hudbu. O cizí písničky moc nestojím. – Podejte mi ještě kousek skopového hřbetu,“ řekl pan Foker.

„Nejvíc ze všeho zbožňuji anglické balady,“ prohlásila slečna Amoryová.

„Zazpívejte mi po večeři některou z těch starých písní, buďte tak hodná!“ požádal ji Pen prosebným hlasem.

„Mám vám po večeři zazpívat nějakou anglickou píseň?“ zeptala se sylfa pana Fokera. „Zazpívám, když slíbíte, že přijdete brzo nahoru,“ a soustředila na něho těžkou palbu svých očí.

„Budu nahoře co nejdřív,“ odpověděl prostě. „Po večeři o víno už moc nestojím – vyzuňknu si svou dávku hned při jídle – totiž vypiji – a to už mám dost a odbatolím se nahoru na čaj. Já jsem člověk domácký, slečno Amoryová – mám rád jednoduchý způsob života – a když mě nic netrápí, mám skoro pořád dobrou náladu, viď, Pene? – Ten ovocný rosol, prosím – tamten ne, ten s třešněmi. Jak to k čertu dělají, že jim v rosolu zůstanou celé třešně?“ A takhle ten samorostlý mladík žvanil dál a slečna Amoryová ho poslouchala s neúnavně přívětivým úsměvem. Když se dámy odebraly do horních sfér, museli oba mladíci Blance svatosvatě slíbit, že brzo odejdou od stolu, a při odchodu je za to oba odměnila vlídným pohledem. Upustila rukavice před Fokerem a kapesník před Penem, a tak oběma prokázala drobnou pozornost. K panu Fokerovi se chovala snad trochu povzbudivěji, nejen přívětivě jako k Arturovi, ale blahovolně se co nejvíc vynasnažila, aby je obšťastnila oba. Když spěchala ze dveří, patřil její poslední pohled Fokerovi – střelila rozzářenýma očima přes mohutnou Strongovu hruď v bílé vestě a trefila rovnou Harryho Fokera. Pak se za tou kouzelnicí zavřely dveře – Foker se s povzdechem zas posadil a zhltl sklenici červeného vína.

Poněvadž ta večeře, jíž se zúčastnili Pen a jeho strýc, nepatřila k velkým společenským událostem, podávala se o hodně dříve než obřadné bankety, které se v londýnské sezóně jen málokdy zahajují před devátou. Toto byla večeře v malém kroužku, a jelikož se slečna Blanka nemohla dočkat, aby se už už posadila ke klavíru v salóně, a ustavičně matce naznačovala, že by už měly vstát od stolu, dala k tomu lady Claveringová pokyn velmi brzy, a tak dámy přišly nahoru ještě za denního světla. Z balkónu vyzdobeného květinami měly vyhlídku do obou parků – v jednom se dosud procházely chudé dvojice a honily děti, z brány druhého vyjížděly ekvipáže s dámami a klusali koně s mladými šviháky v sedlech. Prostě slunce dosud nezapadlo za jilmy v Kensingtonských zahradách a stále ještě pozlacovalo sochu, věnovanou anglickými paními ku poctě Jeho Milosti vévody z Wellingtonu, když lady Claveringová s dámami zanechala pány v jídelně při víně.

Okna byla otevřená, takže vpouštěla čerstvý vzduch a skýtala mimojdoucím příjemnou, nebo možná dráždivou podívanou na šest pánů v bílých vestách a spoustu vinných karaf a rozmanitého ovoce na stole – kluci si vyskakovali na zábradlí před domem, nakukovali do oken a říkali si: „Jejda, Jime, že bys tam chtěl taky sedět a dostat kus toho ananasu?“ Projížděli kolem koně a kočáry aristokratů odvážely panstvo do sídel v Belgravii, aby se mohlo vystrojit k večeři – strážník v okovaných botách hlídkoval před domem a přecházel po chodníku sem tam. Začínalo se smrákat: přišel městský zřízenec a rozsvěcel plynové svítilny před sídlem sira Francise, stolník vešel do jídelny a rozžehl svíčky ve starožitném gotickém lustru nad starožitným, ozdobně vyřezávaným dubovým jídelním stolem – a za okny se snášel klidný letní večer, bělala se zeď Svatojakubského parku, nad tím vším se klenula obloha a na ní začínalo blikat pár hvězdiček.

Touhle tichou podívanou se kochal Jeames, se zkříženýma nohama opřený o pilíř ve vchodu do sídla svých pánů, kdežto zase jiný divák, pevně třímající v rukou zábradlí, pozoroval výjev uvnitř. Hlídkující strážník Iks si nevšímal ani jednoho, ani druhého z těch výjevů, ale soustředil pozornost na individuum, které se drželo zábradlí a civělo do jídelny na hosty sira Francise Claveringa, jež bavil hlavně Strong – smál se a bez ustání něco vykládal.

Muž u zábradlí byl velkolepě nastrojený – samé řetízky a šperky a kolik vest, což se v záři světel zevnitř náležitě uplatnilo, včetně jeho vyleštěných botek, mosazných knoflíků na kabátě a velikých bílých manžet kolem zápěstí – vypadal vskutku tak nádherně, že ho strážník považoval za nějakého člena parlamentu nebo významnou osobnost. Ale ať už člen parlamentu, či nějaká jiná významná osobnost, byl to člověk hodně rozjařený vínem, jelikož se v chůzi trochu potácel a motal a klobouk měl nad divě vytřeštěnýma a krví podlitýma očima naražený způsobem, jakým by si jej člověk v střízlivém stavu jakživ nenasadil. Jeho bujné černé vlasy byly zřejmý padělek a vousy měl obarvené týrským nachem.

Když se z okna rozlehl Strongův smích, jímž provázel nějaký ze svých gros mots, ten pán venku se rovněž dal do smíchu – prapodivně se rozchechtal, plácl se do stehna a zamrkal na Jeamese, zadumaného u vchodu, jako by chtěl říci: „Kamaráde v livreji, tohle je legrace, co?“

Jeamesova pozornost byla pozvolna odlákána od měsíce na nebi k tomuto pozemskému zjevu – pán ve vyleštěných botkách ho přivedl do rozpaků a vylekal. „Hádka s takovým chlapem na ulici nikdy nikam nevede,“ řekl potom v čeledníku, „todle taky nepatří k mým povinnostem.“ A tak Jeames toho člověka chvíli pozoroval, jak se tam motá a směje a opile znalecky pokyvuje hlavou, načež vykoukl na chodník, tiše zavolal „Policie!“ a kývl na strážníka.

Iks k němu rázně přistoupil, jednu bílou nitěnou rukavici zastrčenou v boku za pasem, a Jeames prostě ukázal prstem na rozesmátého člověka nakloněného přes zábradlí. Kromě toho „Policie!“ nepromluvil už ani slovo – stál tam v tichém letním večeru a tiše ukazoval prstem: velkolepá podívaná.

Iks se přiblížil k tomu individuu a řekl: „No tak, pane, hnete se laskavě zas o kus dál?“

Ten člověk, zřejmě v nejlepší náladě, jako by neslyšel ani slovo z toho, co mu povídá strážník Iks, pořád se jen chechtal a přikyvoval a kroutil hlavou na Stronga, div mu klobouk nespadl za mřížované zábradlí.

„No tak, pane, hněte se, slyšíte?“ rozkřikl se Iks, už mnohem ráznějším tónem, a mírně toho cizího muže šťouchl jedním prstem v bílé stávkové rukavici.

Ten s prsteny sebou okamžitě škubl, či spíš trhl zpátky, zaujal takzvané obranné postavení a v této póze se zřejmě začal hotovit k pěstnímu výpadu na strážníka Ikse – tvářil se při tom udatně a bojovně, třebaže se sotva držel na nohou. „Hola, ruce pryč, pane!“ rozkřikl se a zaklel, ale jeho další slova snad nemusíme opakovat.

„Táhněte,“ řekl mu Iks, „nepřekážejte tu na chodníku a nezevlujte panstvu do jídelny!“

„Nezevlujte – ha, ha – nezevlujte – to se vám povedlo!“ odpověděl mu ten člověk jízlivě a opovržlivě se ušklíbl. „A kdo mi zabrání, abych tu nezevloval a nekoukal přátelům do jídelny, když se mi chce? Přece ne vy, starý pucáku?“

„Přátelům! To se podívejme! Tak se hněte, jo?“

„Jen na mě sáhněte, a já vás povalím na lopatky – to udělám!“ zařval ten člověk. „Povídám vám, že je všecky znám! Támleto je sir Francis Clavering, baronet a člen parlamentu – vidíte, že ho znám, a on mě zná taky – a támleto je Strong, a tohle je ten mladík, co udělal tu výtržnost na plese. Hej, Strongu, slyšíš? Strongu!“

„Sak – to je Altamont!“ zvolal uvnitř sir Francis, trhl sebou a zatvářil se provinile; Strong, s tváří rovněž rozmrzelou, vstal od stolu a vyběhl ven za vetřelcem.

Pán v bílé vestě, přikvačivší prostovlasý z jídelny, strážník a člověk slušně oblečený, kteří se na ulici div nezačali fackovat, to stačilo, aby se kolem nich seběhli zvědavci, i v takové tiché městské čtvrti a v půl deváté večer – a tak se před domem sira Francise Claveringa za chvíli shluklo dost lidí. „Proboha, pojď dovnitř,“ řekl Strong svému příteli a popadl ho za loket. „Prosím vás, Jeamesi, dejte přivolat drožku,“ dodal polohlasem sluhovi, načež rozčileného pána vtáhl do domu, dveře se za nimi zavřely a hlouček se začal rozcházet.

Pan Strong měl původně v úmyslu zavést kamaráda do soukromého obývacího pokoje sira Francise, kde byly uloženy klobouky mužských členů společnosti, chtěl ho tam lichocením uchlácholit a pak zase vyvést z domu, jakmile přijede drožka – ale příchozí byl hrozně rozkacený tím, jak urážlivě se s ním zacházelo, a když ho chtěl Strong zavést hned do druhých dveří v přízemí, rozkřikl se opilým hlasem: „Tadyhle ne – tamhle do těch dveří, to je jídelna a tam se pije – a já se chci taky napít, u Joviše – já se chci taky napít!“ Stolníka v hale ta drzost úplně vyděsila, honem se postavil přede dveře, ale ty se za ním otevřely a ukázal se v nich úzkostný obličej pána domu.

„Já se chci napít – sak – chci!“ zařval vetřelec na sira Francise. „Hej, Claveringu, přišel jsem k vám na víno, povídám – hej, kamaráde – hej, vy tam, starý vrtáku! Přineste nám láhev se žlutou pečetí, vy starý lupiči – to nejlepší víno – však ho taky stojí tucet lahví sto rupií!“

Hostitel se chvíli rozmýšlel, koho tam v jídelně má. Je tu jenom Welbore, Pendennis a ti dva mladíci, řekl si – a s nuceným smíchem a lítostivým obličejem prohlásil: „No dobrá, tak pojďte dál, Altamonte. Jsem opravdu moc rád, že vás tu vidím.“

Plukovník Altamont – inteligentní čtenář v tom cizím člověku bezpochyby už dávno poznal Jeho Excelenci, velvyslance vladaře v Lucknowu – se vpotácel do jídelny a přes rameno vrhl vítězný pohled na lokaje Jeamese, jako by chtěl říci: „Tak co, prosím – co tomu říkáte? No tak, jsem gentleman, nebo nejsem?“, načež si dřepl na první volnou židli. Sir Francis ostýchavě a zajíkavě představil plukovníka svému hostu panu Welboru Welborovi a Jeho Excelence si ihned začal přihýbat vína, rozhlížel se po společnosti, tu strašlivě zamračeně, tu zase s nejpřívětivějšími úsměvy, a škytavě vychvaloval nápoj, jímž se naléval.

„Moc zvláštní člověk. Pobýval dlouho u dvora jednoho domorodého vládce v Indii,“ vysvětloval náramně vážně Strong, který nikdy neztratil duchapřítomnost. „U těchhle indických dvorů si lidé osvojí prapodivné návyky.“

„Náramně divné,“ přisvědčil chladně major Pendennis a začal se divit, do jaké společnosti se to safra dostal.

Pan Foker měl z nového hosta velikou radost. „To je ten člověk, který nám v Kuchyňce zpíval tu malajskou píseň,“ pošeptal Penovi. „Okuste tady ten ananas,“ řekl pak plukovníku Altamontovi, „je neobyčejně lahodný.“

„Ananas – tímhle se přece krmí prasata!“ prohlásil plukovník.

„U vladaře v Lucknowu vykrmují vepře ananasem,“ pošeptal Strong majoru Pendennisovi.

„Nu ovšem,“ odpověděl major. Sir Francis Clavering se zatím snažil ostatním hostům s omluvami vysvětlit, proč je ten jeho známý v takovém podivném stavu – rozpačitě jim vykládal, že Altamont je prazvláštní člověk, velmi výstřední, opravdu – osvojil si v Indii divné návyky – nezná pravidla společenského chování, jimiž se řídí lidé v Anglii – načež Welbore, starý lišák, který dovedl vypít spoustu vína, ale nikdy se neopil, řekl, že to zřejmě tak nějak bude.

Potom plukovník spatřil poctivý obličej Penův, chvíli se na něho upřeně zadíval, jak se v tom jeho stavu slušelo, a prohlásil: „Vás taky znám, mladíku. Pamatuju se na vás. Safra, vás jsem viděl na plese v Baymouthu. Vy jste se chtěl servat s tím Francouzem, já se na vás pamatuju,“ a dal se do smíchu, nastavil zaťaté pěsti a zřejmě se z hloubi duše náramně bavil, jak se mu v opilém mozku vybavovaly, či spíš motaly vzpomínky.

„Pane Pendennisi, pamatujete se na plukovníka Altamonta, s kterým jste se už setkal v Baymouthu?“ zeptal se Strong, načež se Pen dost prkenně uklonil a odpověděl, že se s potěšením na to setkání moc dobře rozpomíná.

„Jak že se jmenuje?“ rozkřikl se plukovník. Strong tedy opakoval Penovo jméno.

„Pendennis – Pendennis – k ďasu!“ zařval Altamont, čímž všechny překvapil, a uhodil pěstí do stolu.

„Já se také jmenuji Pendennis, prosím,“ řekl major, jehož důstojnost událostmi toho večera utrpěla nesmírné příkoří – uráželo ho, že on, major Pendennis, byl pozván do takovéhle společnosti a že byl do ní uveden opilý člověk. „Jmenuji se Pendennis a žádám vás zdvořile, abyste to jméno aspoň nahlas takhle neproklínal.“

Nadrátovaný plukovník se k němu otočil, upřeně se na něho zadíval a zdálo se, jako by najednou vystřízlivěl. Přetřel si dlaní čelo, a tím pohybem si trochu posunul svou černou paruku – divě vytřeštil oči na majora, ale ostřílený starý válečník směle a odhodlaně upřel pohled na svého protivníka. Když se chvíli takhle na sebe dívali, začal si Altamont zapínat kabát s mosaznými knoflíky, najednou vstal z židle – k údivu celé společnosti se odpotácel ke dveřím a vymotal se z nich ven, následován v patách Strongem – ten ho jen slyšel, jak si bručí: „Kapitán Zobák, u všech ďasů! Kapitán Zobák!“

Od jeho prazvláštního příchodu až do jeho stejně nečekaného zmizení neuplynulo snad ani čtvrt hodiny. Oba mladíci ani ostatní baronetovi hosté si vůbec nedovedli vysvětlit, jak k tomu podivnému výjevu mohlo dojít. Clavering, nesmírně bledý a zřejmě rozrušený, obrátil se k majoru Pendennisovi s téměř ustrašeným obličejem. Major se na hostitele pár minut směle zadíval a sir Francis se ho zeptal: „Vy toho člověka znáte?“

„Určitě jsem ho už někde viděl,“ odpověděl major, ale zřejmě byl chvíli rovněž na rozpacích. „Aha, už to mám. Je to zběh – dezertoval od jízdního dělostřelectva a pak se dal do služeb naboba v Lucknowu. Moc dobře jsem si zapamatoval jeho podobu.“

„Ó!“ oddechl si zhluboka Clavering. Zřejmě se mu nesmírně ulevilo, a major na něho upřel bystré staré oči, v nichž se mu čtverácky zajiskřilo. Drožka, kterou dal zavolat Strong, zatím už odjela s Altamontem i chevalierem, ostatní pánové si vypili kávu a odebrali se nahoru k dámám do salónu. Foker cestou důvěrně Penovi pošeptal, že takovouhle psinu ještě nezažil, načež ten se smíchem prohlásil, že je vidět, jak má pan Foker bystrý postřeh.

A pak slečna Amoryová podle svého slibu mladým pánům zahrála a zazpívala. Foker byl jejím výkonem uchvácen a s chutí si s ní zazpíval dueta, pokud náhodou znal ty písně, které zpívala. Pen předstíral, že je zabrán do rozhovoru s jinými členy společnosti, ale Blanka ho brzy přilákala ke klavíru, neboť začala zpívat píseň na jeho vlastní slova, totiž ta, jež jsme uvedli v jedné z předešlých kapitol a k nimž prý ona sama, rusalka, složila nápěv. Nevím, zda jej opravdu složila sama, či nakolik jí při tom pomáhal signor Klinkadillo, její profesor hudby. Ale ať se jí povedl, či nepovedl, Pen z něho měl velkou radost – potom se už od ní nehnul a velice horlivě jí obracel noty. „Safra, Pene, to je škoda, že neumím psát básně jako ty,“ řekl mu pak Foker s lítostivým povzdechem. „Kdybych to dovedl, hned bych se do nich pustil, to mi věř! Ale když jsem měl něco napsat, vždycky jsem to zbřídil, však víš – a teď lituji, že jsem byl ve škole tak líný.“

Před dámami se nikdo ani nezmínil o tom zajímavém malém výstupu, k němuž dole došlo, ačkoli Pen by to byl slečně Amoryové málem už prozradil, když se ptala po kapitánu Strongovi, s nímž si chtěla zazpívat dueto. Ale Pen se v té chvíli náhodou podíval na sira Francise Claveringa, zahlédl v jeho obvykle netečném obličeji kupodivu vylekaný výraz, a tak se diskrétně odmlčel. Byl to vůbec dost nudný večer. Welbore usnul, jak se mu po večeři a zvláště při hudbě vždycky stávalo, ani major Pendennis nebavil dámy svými hojnými anekdotami a nesčetnými skandálními historkami, jak měl ve zvyku, ale většinou seděl zamlklý, jako by poslouchal hudbu a nemohl spustit z očí krásnou mladou dámu u klavíru.

Když nadešla hodina odchodu, major vstal, vyjádřil politování, že tak rozkošný večer uplynul tak rychle, a udělal slečně Amoryové několik obzvláště lichotivých poklon jako skvělé pěvkyni. „Vaše dcera, lady Claveringová, je úplný slavík – safra, úplný slavíček! Jakživ jsem snad neslyšel někoho tak krásně zpívat – a má dokonalou výslovnost ve všech jazycích – safra, ve všech – aspoň se mi zdá naprosto dokonalá. Mladé dámě, která je taková umělkyně, jistě se brzy otevrou všechny domy v Londýně – a nejen proto, že má tak úžasný talent, ale – promiňte to starému člověku, slečno Amoryová – i zjev.“

Blanku tyhle poklony udivily právě tak jako Pena, který nedávno slyšel strýce, jak se o rusalce vyjádřil velmi nelichotivě. Major a oba mladíci šli pak spolu pěšky domů – pan Foker ovšem napřed posadil svou matku do kočáru a zapálil si obrovský doutník.

Majoru Pendennisovi jeho společnost nebo jeho doutník zřejmě nebyly vhod – několikrát na něho úkosem vrhl pohled, jenž jasně svědčil o tom, že by si přál, aby se pan Foker odporoučel – ale Foker se jich držel jako klíště až k domu v Bury Street, kde major popřál mladíkům dobrou noc.

„A poslyš, Pene,“ zavolal si synovce zpátky a důvěrně mu pošeptal: „Nezapomeň se zítra chvilku zastavit na Grosvenor Place – ti lidé byli nesmírně zdvořilí – úžasně zdvořilí a laskaví.“

Pen mu to slíbil, ale s podivením, a když Morgan zavřel za majorem dveře, Foker se do Pena zavěsil a kus cesty šel dál mlčky, jen bafčil ten doutník. Konečně, když se cestou k Templu octli už na Charing Cross, Harry Foker se osmělil a začal pět chvalozpěvy na poezii a litoval svého promarněného mládí, jak jsme se prve zmínili. A celou cestu po Strandu až do Templu a ke dveřím domu v Lamb Court, kde Pen bydlil, mladý Harry Foker bez ustání mluvil o zpívání a o slečně Blance Amoryové.

KAPITOLA XXXIX
týká se záležitostí pana Harryho Fokera

Od toho osudného, ale rozkošného večera na Grosvenor Place měl pan Harry Foker srdce tak rozrušené, že by to o muži s tak filozofickým založením člověk ani neuvěřil. Když si vzpomeneme na dobré rady, jaké v dřívějších dobách ten mladík udílel Penovi – na to, jakou už v raném mládí projevoval moudrost a znalost lidí, jak vždycky hověl svým choutkám (zcela náležitým u mladého pána s takovými prostředky a vyhlídkami do budoucna), z čehož se dalo právem usuzovat, že z něho bude čím dál tím větší cynik, že mu bude v životě čím dál tím míň záležet na každém jiném na světě s výjimkou jediného pana Harryho Fokera – je až kupodivu, že se mu mohl stát ten malér, který nás snad všechny stihne aspoň jednou či dvakrát v životě, a že se jeho vynikající duch nechal vyvést z rovnováhy kvůli ženské. Ale ten přemoudřelý mladík byl nakonec jen člověk. Nemohl tedy ujít našemu společnému údělu, zrovna tak jako mu neušel ani Achilles, ani Ajax, ani lord Nelson, ani náš praotec Adam – a když nadešel jeho čas, padl i mladý Harry za oběť vševládné lásce.

Tehdy večer po rozloučení s Arturem Pendennisem u jeho domovních dveří v Lamb Court odebral se Foker do Kuchyňky, ale punč z borovičky a silně opepřený krocan neměly pro něho vůbec půvab a vtipkování kamarádů poslouchal úplně lhostejně. A když pan Hogden, proslulý svým Zlodějem mrtvol, zapěl píseň ještě strašidelnější a humornější než tamta známá skladba, Foker ho sice pochválil „Bravo, Hogdene!“, jak byl už ze zdvořilosti povinován jako Hodgenův přítel a jeden z patronů Kuchyňky, ale neslyšel zřetelně snad ani slovo z té písně, která pod názvem Kočka v kredenci Hodgena od té doby tolik proslavila. Hodně pozdě a hodně znavený se doma vplížil do svých pokojů a složil hlavu na prachovou podušku, ale horečný duševní stav a představa slečny Amoryové mu nedaly klidně spát.

Jemine, ty jeho dřívější výboje a milostné pletky se mu najednou zdály zvětralé a nechutné! Dosud nebyl moc zvyklý na společnost ženských ze svých vrstev. Když o nich mluvil, říkal jim „ty vzory ctnosti“. Doufejme, že opravdu byly, takováhle ctnost však až dosud nemohla panu Fokerovi nahradit bujařejší vlastnosti, jimiž se jeho příbuzné většinou nevyznačovaly a jež nalézal u slečen od divadla. Jeho matka byla hodná a něžná, ale synáček se s ní nebavil, a sestřenice z matčiny strany, dcery ctihodného hraběte Roshervilla, ho smrtelně nudily. Jedna byla vášnivá stoupenkyně konzervativní strany a pěstovala geologii, druhá byla skvělá jezdkyně a kouřila doutníky, třetí zas byla vášnivá přívrženkyně evangelikánů a v náboženských věcech měla hrozně kacířské názory – aspoň to o ní tvrdila čtvrtá, která patřila k nejpravověrnějším kruhům ritualistickým, v přístěnku své ložnice si dala zřídit kapličku a celý rok se každý pátek postila. Foker se dal jen velmi zřídka pohnout, aby navštívil jejich rodinné sídlo Drummington. Zapřísahal se, že by se radši nechal vsadit na galeje, než by se zdržoval tam. A neměli ho tam ani moc rádi. Lord Erith, nejstarší syn a dědic lorda Roshervilla, pokládal bratrance za sprosťáka, který vede žalostně ohavný život a má ohavné způsoby, kdežto Foker stejným právem o Erithovi tvrdil, že je nadutý blbec, že při jeho řečech Dolní sněmovna div neusne a předseda div nevyletí z kůže, zkrátka, že je ten nejodpornější užvaněný filantrop. Strýc George Robert, hrabě z Gravesendu a Roshervillu, nemohl zas Fokerovi zapomenout, že když si s ním jednou večer blahosklonně zahrál kulečník, odstrčil ho synovec tágem od stolu a řekl: „Poslouchej, starouši, já jsem v životě už viděl víc nešiků, ale jakživ ne takového, jako jsi ty.“ Hrabě s ním hrál andělsky trpělivě, jelikož Harry byl jeho host a synovec, ale ten večer ho div neranila mrtvice a potom ze svých pokojů ani nevytáhl paty, dokud Harry neodjel z Drummingtonu zpátky do Oxbridge, kde v době, kdy došlo k této události, náš zajímavý mladík dokončoval své vzdělání. Pro úctyhodného hraběte to byla hrozná rána, v rodině se o té události nesmělo ani špitnout – když k nim Foker přišel na návštěvu, ať v Londýně, nebo na venkově, hrabě se Fokerovi vyhýbal, a jen tak tak že se přiměl, aby se s tím rouhačem pozdravil. Ale nemohl Harrymu úplně zakázat přístup do rodiny – byl by tím strašně zarmoutil svou sestru Agnes, a nemohl si dovolit roztržku s panem Fokerem starším, neboť s ním měl potají všelijaké peněžní transakce, při nichž šly z ručky do ručky různé bankovní šeky s vlastnoručními hraběcími podpisy a nadpisem I O U.

Mimo ty čtyři dcery, o jejichž rozmanitých vlastnostech jsme se zmínili v předešlém odstavci, byl lord Gravesend obdařen ještě pátou dcerou, lady Annou Miltonovou, které bylo už od nejútlejšího mládí, vlastně už od kolébky přisouzeno zvláštní životní poslání. Mezi jejími rodiči a tetou bylo ustanoveno, že jakmile pan Harry Foker dosáhne patřičného věku, má se lady Anna stát jeho manželkou. Tento úmysl jí byl znám, už když nosila zástěrky a když se Harry, hrozný špindíra, vracel s modřinami ze školy na prázdniny do Drummingtonu nebo do otcovského sídla Zálesí, kde lady Anna bývala často u tety na návštěvě. Oba ti mladí byli bez protestu a po dobrém svolni s rozhodnutím starých. Lady Anně ani nenapadlo brát v pochybnost otcův příkaz, zrovna jako Esteře Asverův. Pravoplatný dědic jména Fokerů byl rovněž poslušný syn. Když starý pán řekl: „Harry, dohodli jsme se s tvým strýcem, že až budeš plnoletý, oženíš se s lady Annou. Nedostane žádné peníze, ale je z dobré krve a docela hezká, a já ti dám dost, abyste si mohli žít pěkně – jestli odmítneš, dostaneš jen to, co ti patří po matce, a do mé smrti neuvidíš ode mne víc než dvě stě ročně,“ Harry (věděl, že starý toho moc nenamluví, ale celkem je na něho spolehnutí) ihned s otcovským rozhodnutím souhlasil a odpověděl: „No, jestli to je Anně vhod, já jsem pro. Není to ošklivá holka.“

„A má nejlepší krev v Anglii, pamatuj, krev tvojí matky – je z tvé vlastní krve,“ prohlásil pivovarník. „Není nad to.“

„No, prosím, jak je libo,“ řekl Harry. „Až mě budeš potřebovat, stačí si na mě zazvonit. Ale není naspěch a doufám, že nám necháš dlouhou lhůtu. Než se ožením, rád bych si vyhodil z kopýtka.“

„Jen si vyhazuj, Harry!“ odpověděl blahovolný otec. „Copak ti někdo brání?“ A pak se o tom dál už moc nemluvilo – Harry se oddával radovánkám, o které stál nejvíc, a ve svém obývacím pokoji si pověsil obrázek sestřenice mezi francouzské rytiny, své oblíbené herečky a tanečnice, a mezi umělecká díla, představující dostihy a tandemové závody – byla to obrazárna, která hověla jeho vkusu. Ten obrázek s naivním kulatým obličejíkem, orámovaným lokýnkami, se tam vyjímal docela nenápadně – a musí se přiznat, že velice skromně vedle mademoiselle Petitové, tančící na duze, a vedle rozesmáté mademoiselle Redowy v červených jezdeckých botách a hulánské přílbici.

Jelikož byla lady Anna zasnoubená a vyřízená, nechodila tolik do společnosti jako její sestry a často zůstávala doma v Londýně, v rodinném sídle na Gaunt Square, když mamá s jejími sestrami byly někde pryč. Bavily se a tančily hned s jedním, hned zase s jiným mladíkem, muži se u nich střídali a vyprávělo se o nich všelicos. O Anně se však vědělo jen jedno: že je zasnoubena s Harrym Fokerem a nesmí si ani pomyslit na někoho jiného. Tohle ovšem nebyla žádná zvláštní zábava.

Nu, a jakmile se po večeři u lady Claveringové Foker ráno probudil, zjevila se mu podoba Blančina s jasně modrýma očima se svůdným úsměvem. V uších mu zněla její píseň „A kolem těch míst já častokrát bloudím, častokrát bloudím“, a tak si ji chudák Foker začal lítostivě broukat, sotva se pod karmínovou hedvábnou přikrývkou posadil na posteli. Proti sobě měl francouzskou rytinu s tureckou dámou a jejím řeckým milencem, které právě překvapil její manžel, ctihodný vládce nad otomanskou říší, na druhé stěně visela francouzská rytina s dámou a pánem na koních, jak se líbají v plném trysku – kolem dokola té cudné ložnice byly samé francouzské rytiny, buď podobizny víl z Opery v gázových sukýnkách, nebo pěkné ilustrace k románům, nebo tu a tam pár anglických mistrovských děl, která představovala třeba slečnu Pinckneyovou od Královské opery v její oblíbené kalhotkové roli jako páže, či slečnu Rougemontovou jako Venuši, a nabývala ještě větší ceny tím, že se na nich skvěly faksimilované podpisy těchto dam, Marie Pinckneyové i Frederiky Rougemontové. Takovéhle obrázky měl Harry rád. V tom ohledu nebyl horší než mnozí jeho bližní – byl to zkrátka zahálčivý, veselý, dobromyslný, požívačný světák, a měl-li své pokoje tak hojně vyzdobené francouzskými uměleckými díly a zděsila-li se často jeho naivní mamá, lady Agnes, všelijakých těch novinek, když tam přišla za synáčkem a uviděla ho ve vonných oblacích Latakie, musíme přece mít na paměti, že málokterý mladík byl tak bohatý jako on a mohl si dovolit takhle ukájet své choutky.

Dopis od slečny Pinckneyové, v náramně volném stylu jak co do pravopisu, tak i rukopisu, načmáraný na filigránském aršíku a počínající oslovením pana Harryho „Můj milý Hokus-pokus-fokusi“, povaloval se na nočním stolku s klíči, zlatými librami, pouzdry na doutníky a snítkou verbeny, kterou dostal od slečny Amoryové, s vizitkou, která mu měla připomenout, že tu a tu na tehdy a tehdy slíbil pozvat na večeři u Hradního slona v Richmondu, s lóžovou vstupenkou na blízké benefiční představení slečny Rougemontové a s kupou lístků na „Vystoupení Bena Budgeona, severolancashirského Pippina, v hostinci Martina Fauncea U Třírohého klobouku v uličce Sv. Martina, kde se pořádá boxerské utkání Sama Conkeyho se silákem Dickem Zabijákem, worcesterským esem, k němuž jsou milovníci toho skvělého starého britského sportu srdečně zváni“ – takovéto a ještě jiné upomínky na Fokerovy výboje a kratochvíle se ráno válely na nočním stolku vedle jeho postele.

A všechny se mu najednou zdály tak nicotné! Co mu bylo do Sama Conkeyho a do toho worcesterského esa? Co pro něho znamenaly ty francouzské rytiny, které na něho civěly ze všech zdí jeho pokoje? Ta Pinckeyová ani nezná pravopis a říká mu Hokus-fokus – to je přece drzost! Pomyšlení, že se smluvil na večeři u Hradního slona v Richmondu s tou babou (jistě jí už je nejmíň sedmatřicet!), vzbudilo v něm najednou hrozný odpor místo rozkošných pocitů, s jakými se ještě včera těšil na tu schůzku.

Když mamá toho dne ráno uviděla svého synáčka, povšimla si, jak je v obličeji bledý a celý zasmušilý. „Copak musíš pořád hrát kulečník u toho ohavy Spratta?“ zeptala se lady Agnes. „Ten kulečník bude jednou tvá smrt, miláčku, uvidíš!“

„Za tohle nemůže kulečník,“ odpověděl Harry zasmušile.

„Tak je to ta hrozná Kuchyňka,“ řekla lady Agnes. „Víš, Harry, často si myslím, že bych měla tamté hostinské napsat a poprosit ji, aby byla tak hodná a dávala jen kapku vína do toho neguse, co tam u nich piješ, a dohlédla, aby sis vždycky zabalil krk, než od nich odjedeš v tom otevřeném kočárku.“

„Zkus to, mamá, paní Cuttsová je moc hodná, pečuje o mě mateřsky. Ale Kuchyňka za tohle také nemůže,“ odpověděl Harry se strašidelným povzdechem.

Jelikož lady Agnes nikdy nedovedla synovi nic odepřít a co nejblahovolněji brala na vědomí jeho způsob života, oplácel jí to Harry naprostou důvěrou, a jakživo mu ani nenapadlo před ní tajit, kde ukájí své choutky, naopak, nosil jí domů nejvybranější anekdoty, které slyšel v klubech a kulečníkových sálech, a mylady je moc ráda poslouchala, i když jim nerozuměla. „Můj syn chodí ke Sprattovi,“ říkala svým důvěrným přítelkyním. „Všichni mladí lidé chodí po plese ke Sprattovi. Je to přece de rigueur, má milá, dnes se hraje kulečník, jako se za časů pana Foxe hrál obděrák a vůbec hazard. Ano, nebožtík tatínek mi často vyprávěl, jak s panem Foxem vysedávali u Brookese vždycky až do devíti ráno – na toho se pamatuji, ještě když jsem byla malá holčička, nosil koženou vestu a krátké černé atlasové kalhoty. Můj bratr Erith jako mladík nikdy nehrál a nevysedával do noci – nebyl dost zdravý, ale můj syn se musí řídit podle ostatních, to víš. Často také chodí do jednoho hostince, říká se mu Kuchyňka, scházejí se tam samí duchaplní lidé a spisovatelé, víš, které člověk ve společnosti nepotká, ale pro našeho Harryho je to velká zábava a výsada, že se s nimi schází, protože se tam debatuje o nejnovějších událostech – nebožtík tatínek vždycky říkal, že je to naše povinnost podporovat literaturu, a doufal, že si jednou pozve do Drummingtonu doktora Johnsona, jenže ten zatím umřel. Jezdil k nám pan Sheridan, ten vypil spoustu vína – vypili tehdy všichni spoustu vína – papá měl desetkrát větší účet za víno, než má Erith, ten si víno objednává u Fortnuma & Masona, jen když je potřebuje, nemá ho nikdy do zásoby ve sklepě.“

„Ta večeře včera byla ohromně dobrá, mamá,“ prohlásil najednou lišák Harry. „U nich je bouillon mnohem lepší než u nás – Moufflet všechno moc koření. Suprême de volaille také bylo moc dobré jídlo a cukroví lepší, než jaké dělá Moufflet. Už jsi u nich někdy jedla plombières, mamá, a ovocný rosol s maraschinem? Ohromně dobrý rosol – pašácký!“

Lady Agnes dala najevo souhlas s tím vším tak jako téměř s každým synáčkovým názorem – a ten lišák mluvil dál:

„Claveringovi mají moc hezký dům, zařízený patrně bez ohledu na výdaje. Báječné stolní stříbro!“ Mamá s tímhle vším rovněž souhlasila.

„Moc milá rodina, ti Claveringovi.“

„Hm!“ udělala lady Agnes.

„Já vím, co si myslíš. Lady Claveringová není zrovna distingovaná, ale je náramně dobrosrdečná.“

„Náramně!“ přisvědčila mamá – sama byla také nesmírně dobrosrdečná.

„A sir Francis! Před dámami toho moc nenamluví, ale po večeři se dovede náramně rozpovídat – moc příjemný, skvěle informovaný člověk. Kdy je ty pozveš na večeři? Hleď, mamá, aby to bylo hodně brzy –,“ podíval se do zápisníku lady Agnes a vybral si datum hned za čtrnáct dní (těch čtrnáct dní mu připadalo jako věčnost!), kdy mají být Claveringovi pozváni do Grosvenor Street.

Poslušná lady Agnes je ihned písemně pozvala. Byla zvyklá zvát si lidi bez manželova souhlasu – ten měl svou vlastní společnost a svůj způsob života, a tak byl rád, že společenské styky za něho obstarává manželka. Harry si pozvánku přečetl, ale chybělo mu na ní jedno jméno, což se mu nelíbilo.

„Nepozvala jsi také tu slečnu – jak se honem jmenuje – slečnu Emeryovou, dceru lady Claveringové.“

„Ó, tu potvůrku!“ zvolala lady Agnes. „Ne, radši bych ji nezvala, Harry.“

„Slečnu Amoryovou musíme pozvat!“ řekl Foker. „Já bych – já bych také rád pozval Pendennise, a ona – ona ho má zřejmě moc ráda. Slečna moc hezky zpívá, nemyslíš, mamá?“

„Zdá se mi trochu dovolená – nelíbila se mi, a tak jsem neposlouchala, když zpívala. Jak se mi zdálo, beztak zpívala jen pro pana Pendennise a pro tebe. Ale když chceš, Harry, tak ji pozvu,“ a připsala na pozvánku ještě jméno slečny Amoryové.

Když se takhle vydařil ten diplomatický tah, Harry milující matičku vřele objal a zlíbal a odebral se do svých pokojů, kde se natáhl na otoman a mlčky tam dumal, toužebně vzdychal, těšil se na ten den, kdy se slečna Amoryová objeví v jejich domě, a chystal si pro to setkání steré bláznivé plány.

Ze své velké cesty po pevnině si pan Foker mladší přivezl polyglotního komorníka, nástupce Stoopidova, který též blahosklonně obsluhoval při večeřích, naparáděný v načechrané mušelínové náprsence a zlatých knoflících do manžet a řetízcích. Tento muž, který pocházel neznámo odkud a mluvil všemi jazyky stejně špatně, dovedl být bezelstnému Harrymu rozmanitým způsobem užitečný – četl veškerou jeho korespondenci, znal všechna místa, kam mladý pán chodil, i adresy všech jeho známých a asistoval při všech soukromých večeřích, jež mladý pán pořádal. Když Harry po rozmluvě s mamá ležel v nádherném županu na otomanu a zasmušile mlčky bafčil z dýmky, musel si i Anatol povšimnout, že mladý pán je nějak sklíčený, ale byl způsobný a jediným slovem mu neprojevil účast v jeho zřejmém rozrušení. Když se Harry začal strojit do dopoledního vycházkového úboru, bylo mu tentokrát moc těžko vyhovět – byl při tom oblékání nezvykle přísný a nedůtklivý. S proklínáním si zkoušel všelijaké pantalony, pruhované, kostkované, a ve všelijakých barvách – ať si obul kdejaké botky, všechny byly ohavně vyleštěné, a košile měly moc křiklavý vzorek. Na prádlo i na sebe vyplýtval toho dne spoustu parfému a komorník jistě užasl, když mu Harry s uzarděním a ve značných rozpacích najednou řekl: „Poslyšte, Anatole, tak se mi zdá, že když jsem vás přijímal, říkal jste – ehm – říkal jste, že dovedete i – ehm – česat, ne?“

Komorník odpověděl, že to dovede.

„Cherchy alors une paire de tongs – et – curly moi un pew,“ prohlásil už bez rozpaků pan Foker, a komorník si pomyslil, že pán je snad zamilovaný, nebo možná jde někam za maškaru, a honem šel to náčiní shánět – nejdříve k starému vrchnímu lokajovi, který obsluhoval pana Fokera staršího a stěží by byl na jeho lysé hlavě nalezl tolik vlasů, aby stálo za to vzít na ně želízko, až se nakonec obrátil na dámu, která měla na starosti řídkou kaštanovou ofinu lady Agnes. Když Anatol konečně želízko sehnal, nakroutil Harrymu vlasy, až se mu kudrnatily jako černochovi, načež se mladík co nejpečlivěji a nejnádherněji ustrojil a chystal se k odchodu.

„Na kolik hodin mám prosím objednat kočárek ke slečně Pignyové?“ pošeptal mu komorník do ucha.

„Dejte mi s ní pokoj! – Odřekněte tu večeři – nemohu přijít!“ odbyl ho Foker. „Ne, k ďasu, musím tam. Bude tam Poyntz s Rougemontovou a kdoví kdo všechno. Ať kočárek čeká v šest na rohu Pelhamské, Anatole.“

Ten kočárek nebyla jedna z vlastních ekvipáží pana Fokera, ale byl pronajímán k slavnostním příležitostem z nájemních stájí. Jenže dopoledne si Foker vyjel ve svém kočárku, a hádej kam, laskavý čtenáři! Nu, do Lamb Court, přes Grosvenor Place (jak každý ví, je to na cestě z Grosvenor Street do Templu), kde měl potěšení mrknout na okna slečny Amoryové, zastřená růžovými záclonami, načež se uspokojený rozjel do Lamb Court, kde bydlil Pen. Proč se tolik chtěl setkat s drahým přítelem Penem? Proč po něm tolik toužil a vzdychal? Copak by Foker nebyl mohl existovat, kdyby se s Penem toho dne ráno nebyl setkal – vždyť se s ním v plném zdraví rozloučil večer předtím! Pen byl v Londýně už dva roky a Foker ho v bytě za tu dobu nenavštívil snad ani pětkrát. Proč tam měl najednou tolik naspěch?

Proč? – Budou-li tuto stránku číst mladé dámy, stačí jim jen připomenout, že když se jim stane stejný malér, jaký před dvanácti hodinami stihl Harryho Fokera, začnou se velice zajímat o lidi, o které ještě den předtím nestály ani za mák, a naopak zase lidé, kteří jim byli milí, jak si představovaly, najednou se jim budou zdát nesnesitelní a nepříjemní. Nejdražší Eliza nebo Marie z včerejška, které jste posílaly dopisy a yardy ustřižených vlasů, budou vám najednou lhostejné jako nějaká vaše nejhloupější příbuzná, kdežto o jeho příbuzné se naopak začnete hrozně vřele zajímat! Tolik budete toužit, abyste se mohly něčím zalíbit jeho mamá, a pojmete najednou prudkou náklonnost k jeho papá! Chodí-li On na návštěvu k některým lidem, budete se všemožně snažit, aby vás tam také pozvali. Má-li On vdanou sestru, budete toužit, abyste s ní mohly strávit dopoledne. Div neuštvete sluhu, jak jí po něm budete posílat psaníčka z nějaké naléhavé příčiny, která se vyskytne aspoň dvakrát třikrát za den! Rozpláčete se, když vám vaše mamá nedovolí, abyste moc často chodily na návštěvu k jeho rodičům. Jediný z jeho rodiny, koho asi nebudete mít rády, je jeho mladší bratr, který přijel domů na prázdniny a nehne se z pokoje, když přijdete za milovanou novou přítelkyní, jeho mladší sestrou. Něco takového se vám určitě stane, mladé dámy, nebo aspoň doufejme, že se vám to může přihodit. Ano, musíte zakusit horečku i zimnici, která provází tenhle příjemný stav. Vaše matky – kdyby se k tomu přiznaly – zakusily něco takového, ještě než jste se narodily, a předmětem té vášně byl samozřejmě váš papá – kdo jiný než on? A tak jako vy musí si tohle vytrpět svým způsobem i vaši bratři – podle svých povah. Jsou sobečtější než vy, dychtivější a umíněnější než vy, a tak se pohrnou za svým osudem, až se objeví ta kouzelnice, která je jim souzena. A jestliže to nezakusí, ani to nezakusíte vy, bude mi vás věru líto! Každý karbaník vám poví, že milovat hazard a vyhrát je to nejlepší na světě, ale milovat hazard a prohrát také není zrovna k zahození. Nu, a když se tedy ptáte, proč měl pan Harry Foker tolik naspěch k Arturu Pendennisovi a proč k němu najednou pojal takovou úctu a náklonnost, není věru těžké si to vysvětlit – Pen sice nebyl ta růže, ale byl tomu vonnému květu lásky dost nablízku. Copak nebyl v Londýně často pozván k jejím rodičům? Copak nebyl na venkově jejím sousedem? Copak o té kouzelnici nevěděl všechno? Co by tak asi byla říkala lady Anna Miltonová, Fokerova sestřenice a prétendue, kdyby byla věděla, co všechno se děje v srdci toho legračního mladého pána?

Jenže když Foker přijel k Templu a nechal svůj kočárek na odiv úředníčkům v bráně, jíž se přes Flag Court vchází do Horního Templu, kde je nádvoří Lamb Court, zastihl v bytě Warringtona, ale Pen, běda, doma nebyl. Odešel do tiskárny číst korekturu svého článku. Přál by si pan Foker dýmku a neměla by mu uklízečka přinést z hospody pivo? nabídl mu Warrington a s radostí a překvapením vzal na vědomí nádherný oblek i vyleštěné botky navoněného mladého aristokrata. Ale Foker neměl ani trochu chuť na pivo ani na tabák – musil si vyřídit něco velice důležitého, a rozjel se do redakce Pall Mall Gazette – mermomocí musel nalézt Pena. Jenže Pen už odtamtud odešel. Foker chtěl, aby šli spolu navštívit lady Claveringovou. Odjel tedy celý nešťastný a hodinu dvě prozahálel v klubech, a sotva se dalo jít na návštěvu, zdálo se mu, že se docela sluší zajet ze zdvořilosti na Grosvenor Place a nechat tam navštívenku pro lady Claveringovou. Když mu tam otevřeli, neměl kuráž se zeptat, může-li s ní mluvit – v němém utrpení se zmohl jen na to, že podal Jeamesovi dvě navštívenky, na nichž stálo ozdobným tiskem jméno Henry Foker. Jeames je přijal, uctivě sklonil napudrovanou hlavu a nalakované dveře se za ním zavřely. Milovaná zůstala daleko, ač byla tak blízko. Zdálo se mu, že slyší hru na klavír a zpěv, jako by tam zpívala nějaká siréna – ozývalo se to ze salónu přes balkón vyzdobený keři pelargonií. Byl by tam rád chvilku počkal a poslouchal, ale to nesmělo být. „Jeďte k Tatersallovi,“ řekl podkonímu hlasem zdušeným dojetím. „A přiveďte mi sem mého poníka,“ dodal, než se kočárek rychle rozjel.

Poník tam byl za chvilku, a když na něho Foker nasedal, šťastnou náhodou zrovna předjel ke vchodu nádherný kočár lady Claveringové, tak neuměle popsaný v jedné z předešlých kapitol. Foker se honem vyšvihl na svého ohnivého komoně, projížděl se poblíž brány Green Parku a dával přitom dobrý pozor na kočár, dokud nevyšla z domu lady Claveringová a s ní – čí mohla být ta andělská postava v nějakém pavučinkovém hávu, v růžovém kloboučku a s bleděmodrým slunečníkem, ne-li té kouzelnice – slečny Amoryové?

Kočár odvezl ty dvě krásné dámy ke kloboučnici madame Rigodonové, potom k paní Wolseyové, která měla krám se stávkovým zbožím, a kdoví k jakým ještě obchodům s ženskou parádou! Pak jely dámy na zmrzlinu k Hunterovi, poněvadž lady Claveringová měla dost okázalé záliby a vkus – nejenže se ráda vozila v nejnápadnějším kočáře z celého Londýna, ale samozřejmě chtěla, aby ji v něm lidé viděli. A tak, v bílém klobouku se žlutým pérem, pojídala venku na sluníčku před Hunterovou cukrárnou velkou porci růžové zmrzliny, až Fokera a jeho poníka i podkoního v červeném kabátě to dlouhé projíždění sem tam málem omrzelo.

Kočár se konečně rozjel do parku a Foker se hnal za ním. Co mohl dělat? Musel být rád, že mu slečna s matkou kývly hlavou na pozdrav, že jim v jízdní dráze párkrát zkřížil cestu a že na ně mohl zevlovat z druhé strany přes příkop, za nímž se v Kensingtonských zahradách shromažďují jezdci, když tam hraje kapela. Ale co z toho člověk má, když se přes příkop dívá na slečnu v růžovém kloboučku? Co z toho proboha má, když ho ta slečna vezme na vědomí pokývnutím hlavy? Je kupodivu, že mužům stačí k uspokojení takovéhle rozkoše, nebo nestačí-li jim, že po nich tak dychtivě baží! Toho dne Harry, obyčejně tak povídavý, nepromluvil se svou zbožňovanou ani slovo. Němě ji sledoval, když se vracela ke kočáru a odjížděla, provázena dost ironickými poznámkami mladíků v parku. Jeden řekl, že ta vdova z Indie nějak moc rychle roztáčí papínkovy rupie, jiný zas prohlásil, že se s ním měla dát za živa spálit a že ty peníze měla zanechat dceři. Jeden se ptal, kdo to je, ten Clavering – a starý Tom Eaves, který znal kdekoho a na svém šedivém hřebci se každodenně projížděl v parku, přívětivě odpověděl, že Clavering zdědil skrz naskrz zadlužené panství – že se o něm povídají po čertech ošklivé věci z dob jeho mládí, že prý byl podílníkem v jedné herně, ale určitě se zachoval zbaběle, když byl u pluku. „Hraje pořád a skoro noc co noc má pekelnou smůlu,“ dodal pan Eaves.

„To bych řekl, v tomhle manželství,“ podotkl jeden vtipálek.

„Zve si lidi na po čertech dobré večeře,“ řekl Foker, aby obhájil čest svého včerejšího hostitele.

„To věřím, ale sotva si asi zve Eavese,“ prohlásil ten vtipálek. „Poslyšte, Eavesi, chodíte na večeře ke Claveringovi – k té Begum?“

„Já?“ řekl uraženě pan Eaves, který by byl šel na večeři třeba k Belzebubovi, kdyby si byl jist, že tam je dobrý kuchař, a druhý den by byl vylíčil svého hostitele ještě černějšího, než ho osud udělal.

„No, proč ne – mohl byste tam přece chodit, třebaže ho tak pomlouváte,“ pokračoval vtipálek. „Prý se tam jí znamenitě. Clavering po večeři vždycky usne, Begum se opije višňovkou a slečna zpívá mladíkům písničky. Zpívá pěkně, co, Foku?“

„Přestaň!“ řekl Fok. „Věř mi, Poyntzi, zpívá jako – jak se jim říká – však víš, co myslím – jako mořská panna – víš, jenže se jim říká ještě jinak.“

„Jakživ jsem neslyšel mořskou pannu zpívat,“ odbyl ho pan Poyntz, ten vtipálek. „Slyšel ji vůbec někdo? Eavesi, vy jste přece starý chlap – slyšel jste zpívat mořskou pannu?“

„Nedělej si ze mě blázny, Poyntzi,“ protestoval Foker, rudý jako mák a div ne se slzami v očích. „Však ty víš, co myslím – ty – jak se jim jen říká – víš, ty v Homérovi. Jakživ jsem o sobě netvrdil, že jsem učený.“

„A nikdo jiný to také o tobě netvrdil, kamaráde,“ podotkl pan Poyntz, načež Foker udeřil koně ostruhami a odklusal po Rotten Row, celý rozrušený různými dojmy, ctižádostivými tužbami a příkořími. Hrozně litoval, že se v raném mládí tak málo věnoval knihám, jinak by lehce vyřídil všechny ty mládence, co ji tak obletují, co mluví kolika řečmi, dovedou psát básně a malovat jí obrázky do památníku, a – a tak. – „Copak se k ní vůbec můžu rovnat?“ říkal si chudák Foker. „Ona je tak oduševnělá – je, píše básně a skládá hudbu obratem ruky, jako já do sebe obrátím sklenici piva. Piva? – To se ví, nic lepšího si k ďasu nezasloužím než pivo. Jsem chudák, nevědomec, nebožák, pro mě je tak akorát dobrý Fokerův ležák. Promarnil jsem mládí – škoda, že jsem si dával od kamarádů psát slohové úkoly! Teď se mi to vymstilo. Ach, Harry Fokere, byl jsi zatracený hlupák!“

Při této neutěšené samomluvě vjel z Rotten Row klusem do parku a div nevrazil do prostorného starého rodinného kočáru, jehož si nepovšiml, až uslyšel veselý hlas: „Harry, Harry!“ A uviděl svou tetu, lady Roshervillovou, s jejími dvěma dcerami, z nichž ta, která na něho prve zavolala, byla jeho snoubenka lady Anna.

Prudce ucouvl, v obličeji bledý, vylekaný, neboť si najednou uvědomil skutečnost, na kterou si celý den ani nevzpomněl. Tadyhle je osud, který ho čeká – tady v tom kočáře!

„Co je, Harry? Co jsi tak bledý? Moc jsi flámoval a kouřil, ošklivý kluku!“ řekla lady Anna.

Na to Foker: „Dobrý večer, tetičko! Jak se máš, Anno?“ V rozpacích vykoktal něco o naléhavé schůzce – podle hodin v parku totiž viděl, že nechal svou společnost v kočárku čekat skoro hodinu – a zamával jim na rozloučenou. V mžiku byl na svém poníku z dohledu a veliký kočár jel dál. Nikoho v něm moc nezajímaly jeho spády – hraběnka se věnovala svému kokrovi, lady Lucy byla v myšlenkách i očima pohroužena v knize kázání a lady Anna v novém románu, který si před chvílí sestry vypůjčily z knihovny.

KAPITOLA XL
přenese čtenáře do Richmondu a Greenwiche

Chudák Foker se v Richmondu octl na nejnudnější večeři, na jakou snad žádný smrtelník tak zbůhdarma nevyplýtval peníze. „K ďasu, jak jsem tyhle lidi mohl mít vůbec někdy rád?“ říkal si v duchu. „Vždyť ta Rougemontová je samá vráska kolem očí a našminkovaná je jako paňáca v pantomimě! A Pinckneyová mluví ohavnou hantýrkou! Je to odporné, když ženská dělá takovéhle vtipy. A ten starý Colchicum! Nestyda, přijede si v otevřeném kočáře s korunkami, vmáčknutý mezi mademoiselle Coralii a její matku! Hrůza! Anglický šlechtic, a jezdí na koni u Franconiho! – Tohle nejde – u Joviše – tohle přece nejde! Nejsem náfuka, ale tohle přece nejde!“

„Kolik chcete za to, že nám prozradíte, co si teď myslíte, Foku!“ zvolala slečna Rougemontová a vyňala doutník z přirozeně rumělkových rtů, když ho viděla tak zabraného do úvah v čele stolu nad tající zmrzlinou, plátky ananasu, plnými a prázdnými lahvemi, ovocem posypaným popelem z doutníku a troskami dezertu, který pro něho neměl žádný půvab.

„Copak Foker někdy myslí?“ zeptal se unyle pan Poyntz. „Fokere, tady na tom konci stolu ti jedna krásná kapitalistka nabízí velké peníze za to, co se v téhle chvíli rodí v tvém neocenitelném a bystrém mozku, kamaráde!“

„Co to Poyntz k ďasu žvaní?“ zeptala se slečna Pinckneyová své sousedky u stolu. „Mám na něho zlost! Je to otravný náfuka, úplný netvor!“

„Můj bože, vždyť je to takový legrační človíček, ten Foker,“ prohlásila slečna Coralie svou zpěvavou mateřštinou – pocházela ze slunné Gaskoně, odtud její snědá pleť a ohnivé černé oči. „Takový legrační človíček! Nevypadá ani na dvacet let!“

„Škoda, že nejsem tak mladý jako on!“ posteskl si s povzdechem ctihodný Colchicum a sklonil purpurový obličej nad velkým pohárem červeného vína.

„C’te jeunesse! Peuh! Je m’en fiche!“ prohlásila Coraliina mamá madame Bracková a vzala si řádný šňupec z elegantní zlaté tabatěrky lorda Colchica. „Je n’aime que les hommes faits, moi. Comme milor. Coralie! N’est-ce pas que tu n’aimes que les hommes faits, ma bichette?“

Mylord řekl s úšklebkem: „Vy mi lichotíte, madame Bracková.“

„Taisez-vous, maman – vous n’êtes qu’une bête!“ okřikla matku Coralie a pokrčila robustními rameny, načež mylord prohlásil, že Coralie zato určitě nechce nikomu lichotit, a strčil si tabatěrku do kapsy, jelikož mu nebylo vhod, že madame Bracková mu tak často strká své nežádoucí prsty do jemného šňupavého tabáku.

Není zapotřebí rozvláčně a dopodrobna líčit živou konverzaci, která se vedla při té večeři – nebyla by pro čtenáře moc povznášející. A snad také není zapotřebí říkat, že všechny dámy od baletu nejsou jako slečna Pinckneyová, zrovna jako všichni příslušníci anglické šlechty nemusí se podobat vznešenému vikomtu Colchicovi, teď už oplakávanému nebožtíkovi.

Pan Foker toho večera odvezl krasavice, své hosty, v kočárku do Bromptonu, ale celou tu krátkou cestu z Richmondu byl velice zamyšlený a zasmušilý, vůbec neposlouchal žerty dam vzadu a svých přátel vedle sebe na kozlíku ani na ně neodpovídal šprýmovnými narážkami, jak míval ve zvyku. A když dámy vystoupily před vchodem do domu, kde bydlily, a zvaly svého skvělého hostitele, aby k nim na chvíli zašel a něčeho se napil, odmítl jejich pozvání s tak smutným úsměvem, že jim napadlo, zda se snad nepohodl se svým starým nebo zda ho třeba nestihla nějaká pohroma. On jim ovšem neřekl pravou příčinu své zkormoucené nálady, ale honem se s oběma slečnami rozloučil, vůbec nedbaje na to, že slečna Pinckneyová se vyklonila z balkónu jako Jezabel a volala na něho, jestli je zase brzy pozve někam na večeři.

Poslal kočárek s podkoním domů a sám se vracel pěšky, s rukama v kapsách a pohroužený v úvahách. Na nebi zářily hvězdičky s měsícem a mlčky se dívaly dolů na pana Fokera, který k nim teskně zdvíhal oči. Zrovna tak teskně pozdvihl oči k domu na Grosvenor Place, když šel kolem, a k oknům, za nimiž podle jeho domnění spala jeho milovaná. A zhluboka hlasitě vzdychal, až to muselo budit podiv a soucit, když ho někdo slyšel, což se stalo strážníkovi Iks. Ten to pak pověděl lidem sira Francise Claveringa, kteří se poblíž před hospodou občerstvovali pivem na kozlíku kočáru, v němž přivezli lady Claveringovou z francouzského divadla – strážník Iks jim vyprávěl, že se večer kolem jejich domu zase potloukal nějaký člověk – tentokrát měl drobnou postavu a byl ustrojený jako švihák.

Od toho večera začal pan Foker s důmyslnou předvídavostí a podnikavostí, jaká k té vášni už patří, stopovat slečnu Amoryovou, kam se v Londýně hnula, a začal se objevovat všude, kde se s ní mohl setkat. Šla-li lady Claveringová do francouzského divadla, kde měla předplacenou lóži, určitě se tam objevil v křesle na balkóně pan Foker, ačkoli jeho znalost francouzštiny nebyla vynikající, jak jsme už slyšeli. Zjišťoval si, kam je kdy pozvána (možná že jeho sluha Anatol se znal s komorníkem sira Francise Claveringa, a tak se mohl občas podívat do zápisníku, v němž si mylady zaznamenávala své společenské závazky), a na těch večírcích se často ukázal i pan Foker, což velice překvapovalo jeho známé, a obzvláště jeho matku, která mu na jeho příkaz opatřovala pozvánky do těch společností – věděla přece, jak opovržlivě se až dosud o nich vyjadřoval. Říkal rozradostněné a nepodezíravé mamá, že na ty večírky chodí, jelikož je správné, aby se otrkal ve společnosti, že chodí do toho divadla, aby se zdokonalil ve francouzštině, a k tomu má nejlepší příležitost, může-li si poslechnout nějakou francouzskou komedii nebo frašku. Když ho jednou večer užaslá lady Agnes viděla tančit na plese a vychvalovala ho pak, jaký je elegantní a výborný tanečník, ten prolhaný darebák jí tvrdil, že se naučil tančit v Paříži, kdežto Anatol věděl, že jeho mladý pán chodí tajně do jedné taneční školy v Brewer Street a tráví tam dopoledne kolik hodin. Tehdy ještě nebyla vynalezena dnešní kasina, nebo byla zatím v plenkách, a Fokerovi vrstevníci neměli takovou příležitost zdokonalovat se v tanečním umění jako dnešní mladíci.

Starý Pendennis jen málokterou neděli nebyl v kostele. Pokládal to za povinnost gentlemana ukazovat se na veřejných pobožnostech – považoval to za společensky korektní, chodit v neděli do kostela. Jednou tam náhodou šli s Arturem spolu – Artur byl nyní u strýce ve velké oblibě, a tak u něho posnídal, načež se spolu procházkou přes park odebrali do kostela nedaleko Belgrave Square. Z plakátů na průčelních pilířích u sv. Jakuba, svého farního kostela, se major dověděl, že tam je kázání o dobročinnosti, a možná proto tam toho dne nešel, poněvadž byl člověk šetrný – ale mimo to měl pro sebe a pro Pena jiné plány. „Půjdeme dnes do kostela přes park, a pak se spolu třeba podíváme ke Claveringovým a pozveme se na přátelský oběd. Lady Claveringová je ráda, když se k ní někdo pozve na oběd – je to neobyčejně hodná dáma, a ohromně pohostinná.“

„Minulý týden jsem s nimi byl na večeři u lady Agnes Fokerové,“ řekl Pen, „a Begum byla opravdu náramně přívětivá. Zrovna tak jako na venkově, zrovna tak jako všude. Ale pokud jde o slečnu Amoryovou, jsem vašeho názoru, strýčku – totiž toho názoru, jaký jste kdysi projevil, poněvadž když jsme o ní mluvili posledně, zdálo se mi, že jste jej nějak pozměnil.“

„A co si tedy o ní myslíš?“

„Pokládám ji za nejkoketnější potvůrku v Londýně,“ odpověděl Pen se smíchem. „Ohromně se onehdy měla k Harrymu Fokerovi, seděl u večeře vedle ní – mluvila skoro jen s ním, ačkoli jsem ji já dovedl ke stolu.“

„Hloupost! Henry Foker je zasnoubený se svou sestřenicí, kdekdo o tom ví – nebyl to špatný tah ze strany lady Roshervillové. Ten mladík zdědí po otci – a starý pan Foker vede pekelně nezřízený život, přece víš, že loni už měl záchvat mrtvice – vsadil bych se, že ten mladík zdědí na příjmech z pivovaru aspoň čtrnáct tisíc ročně, a k tomu ještě Zálesí a ten majetek v Norfolku. Mně jistě nikdo nemůže vytýkat přílišnou pýchu, Pene. Ovšem, mám rád urozené lidi, ale safra, takový pivovar, který vynáší ročně čtrnáct tisíc, ten mi není nikterak proti mysli, co, Pene? Ha, ha! Takoví lidé jsou mi docela vhod. A tak ti doporučuji, když ses už dostal do společnosti, aby ses takových chlapíků držel – takovíhle lidé mají v naší vlasti velký význam, Pene.“

„Foker se drží mne, strýčku,“ odpověděl Artur. „V poslední době byl několikrát u nás v Templu a pozval si mě na večeři. Jsme skoro zrovna tak dobří přátelé, jako jsme bývali v mládí. Foker od rána do noci nemluví o ničem než o Blance Amoryové. Určitě se do ní zamiloval.“

„A já zas určitě vím, že je zasnoubený se svou sestřenicí, a rodiče se už postarají, aby svůj závazek splnil,“ řekl major. „Manželství v těchhle rodinách je záležitost státního významu. Nebožtík lord přiměl lady Agnes, aby se provdala za starého Fokera, ačkoli bylo všeobecně známo, že má ráda svého bratrance, který potom padl u Albuery a kdysi jí zachránil život – vytáhl ji z jezera u nich v Drummingtonu. Já se na lady Agnes pamatuji, jak byla tehdy neobyčejně krásná. Ale co udělala? – Samozřejmě si vzala muže, kterého jí určil otec. Až do volební reformy seděl pan Foker v parlamentě, považ, a to místo ve sněmovně ho stálo po čertech pěkné peníze! A tak se můžeš spolehnout, že Foker senior, ten parvenu, který má náramnou úctu ke vznešeným lidem jako všichni parvenuové, má zrovna tak ctižádostivé plány pro svého syna, jako měl pro sebe, a že náš přítel Harry musí udělat, co mu otec nařídí. Propána, já jsem už poznal stovky takových milostných románků mezi mladíky a slečnami – slyšíte, mladý pane? Tohle si zapiš za uši. To víš, vzpírají se, kopou, natropí pekelné výtržnosti a podobně, ale nakonec si safra přece dají říct.“

„Blanka je nebezpečná,“ namítl Pen. „I já jsem se jí kdysi nechal omráčit, a došlo to hodně daleko, jenže to už bylo před lety.“

„Opravdu? A jak daleko to došlo? Bylo to z její strany opětované?“ zeptal se major a upřeně se na Pena zadíval.

Pen se smíchem odpověděl, že si tehdy myslel, že si získal náklonnost slečny Amoryové. Ale maminka ji neměla ráda, a tak z toho nic nebylo. Penovi se nezdálo vhodné, aby strýci dopodrobna vylíčil svůj románek s tou dívkou.

„Člověk by mohl zajít ještě dál a pochodit hůř, Arture,“ řekl major a ještě významněji se na synovce zadíval.

„Ale považte její rodinný původ, strýčku – její otec prý byl třetím důstojníkem na nějaké lodi, a beztak nemá dost peněz,“ namítl Pen světácky nonšalantně. „Co to je, vyženit deset tisíc s dívkou, která má takovýhle původ?“

„Mluvíš stejně jako já, a to je správné. Ale řeknu ti důvěrně, Pene – mezi námi, na čestné slovo, pamatuj – jsem přesvědčen, že bude mít daleko víc než těch deset tisíc. A podle toho, jak jsem se s ní onehdy seznámil, a co – co jsem o ní slyšel – řekl bych, že to je po čertech vzdělané a chytré děvče a že by to byla dobrá žena pro rozumného manžela.“

„Jak můžete něco vědět o jejích penězích?“ zeptal se Pen s úsměvem. „Zdá se, jako byste měl informace o kdekom a jako byste věděl všechno o lidech z celého Londýna.“

„Nu, sem tam leccos vím, a nepovídám ani všechno, co vím, pamatuj si to. A pokud jde o tu rozkošnou slečnu Amoryovou – safra, je opravdu rozkošná – vůbec bych safra nelitoval, ani by mě to nepřekvapilo, kdyby z ní jednoho dne byla paní Pendennisová! Máš-li něco proti těm deseti tisícům, co bys tedy říkal třiceti nebo čtyřiceti či padesáti?“ A major se na Pena zadíval ještě významněji a ještě upřeněji.

„No dobrá,“ řekl Pen svému kmotru a jmenovci, „udělejte z ní tedy paní Pendennisovou! Můžete to dokázat zrovna tak jako já.“

„Jen se mi nesměj, prosím,“ odpověděl major dost rozmrzele, „a hlavně by ses neměl smát tak blízko kostela. Tak, tady jsme u sv. Benedikta. Pan Oriel prý je báječný kazatel.“

Zvony už vyzváněly, lidé se hrnuli do hezkého kostela, kočáry obyvatelů vznešené čtvrti chrlily náklady zbožných krasotinek a Pen se strýcem skončili zatím svou povznášející rozmluvu a vešli do kostela s proudem věřících. Nevím, zda i jiní lidé přicházejí do kostela s hlavou plnou světských starostí. Artur z navyklé zbožnosti instinktivně vcházel do svatostánku vždy s přeuctivými pocity, a tak mu snad napadlo, že jejich rozhovor je v těch místech nepatřičný, ale starý pán po jeho boku si ten protiklad vůbec neuvědomoval. Klobouk měl vykartáčovaný, paruku načesanou, nákrčník dokonale uvázaný. Pravda, rozhlížel se po všech těch zbožných duších – po plešatých hlavách a kloboučcích, květinách i peří, ale tak nenápadně, že téměř ani nepozdvihl oči od modlitební knihy, z níž bez brýlí beztak nic nepřečetl. Pen byl sice vážný, ale dolehlo na něho zlé pokušení, když náhodou pohlédl k lavicím, kde se shromáždilo služebnictvo, a vedle skromného pána v plyšové livreji tam uviděl přítele Henryho Fokera, který rovněž zavítal do té svatyně. Když se Pen podíval směrem, kam se Harrymu každou chvíli oči zatoulaly od modlitební knihy, viděl, že je Foker upírá na dva kloboučky, žlutý a růžový, a že ty kloboučky mají na hlavě lady Claveringová a slečna Blanka Amoryová. Penův strýc asi není jediný, kdo rozmlouval o svých světských starostech až do poslední chvíle, než vešel do kostela, ale chudák Harry Foker možná také není jediný, kdo se jimi obírá i uvnitř chrámu.

Když po bohoslužbách začali věřící vycházet ven, byl Foker venku mezi prvními a chvilku za ním Pen, ale otálel ještě před vchodem, jelikož se mu odtamtud nechtělo, dokud parádní kočár s vozkou v paruce neodveze z kostela svou majitelku s její dcerou.

Obě dámy konečně vyšly ven a uviděly tam na slunci pohromadě oba Pendennise, strýce i synovce, a pana Harryho Fokera, který cucal rukojeť své hole. Uvidět a pozvat na jídlo, to šlo u dobrosrdečné Begum samočinně v páru, a tak všechny tři pány ihned pozvala na malý oběd.

I Blanka byla kromobyčejně roztomilá. „Ó, přijďte,“ řekla Arturovi, „nejste-li nad nás moc povznesený. Tolik bych si chtěla s vámi popovídat o – ale tady o tom přece nesmíme mluvit. Co by říkal pan Oriel?“ A zbožná krasotinka skočila za mamá do kočáru. „Čtla jsem to slovo od slova. Je to báječné!“ dodala, a také tohle platilo Penovi.

„Já vím, o co jde,“ řekl Artur a trochu uštěpačně se uklonil.

„Co je to tu za řeči?“ zeptal se pan Foker dost rozpačitě.

„Slečna Amoryová patrně myslí ‚Waltra Lorraina‘,“ řekl major a s významným pohledem pokynul hlavou Penovi.

„Patrně. Dnes ráno byla skvělá kritika v Pall Mall. Jenže ji psal Warrington, a tak nesmím moc zpychnout.“

„Kritika v Pall Mall? – Walter Lorraine? Co to k ďasu má být?“ zeptal se Foker. „Walter Lorraine přece, chudáček, umřel na spalničky, když jsme byli u šedivých bratří. Pamatuji se, jak tam přijela jeho matka.“

„Je vidět, že nejsi literát, Fokere,“ řekl Pen se smíchem a zahákl se do přítele. „Jinak bys musel vědět, že jsem napsal román a v některých listech byly o něm pochvalné články. Ty snad ani nečteš nedělní noviny, co?“

„Čtu každé číslo Života dandyho, kamaráde,“ odpověděl Foker, načež se Pen dal znovu do smíchu, a tak se všichni tři ve znamenité náladě odebrali na oběd k lady Claveringové.

O románu se zas začalo mluvit po obědě – začala o něm slečna Amoryová, která měla ráda básníky a spisovatele, měla-li vůbec něco ráda, a pokud šlo o city, byla opravdová umělkyně. „Nad některými místy v té knize jsem se úplně rozplakala, na mou duši,“ řekla.

Pen prohlásil dost nejapně: „To mě moc těší, že se na mne dostalo aspoň trochu z vos larmes, slečno Blanko,“ a major (který si z Penova románu přečetl nanejvýš tak šest stránek) řekl s licoměrným úsměvem: „Ano, některá místa jsou tam moc dojemná, ohromně dojemná, a –“

„Jejej, jestli to člověka rozpláče, tak to nebudu číst – ne, nebudu,“ prohlásila lady Claveringová.

„No tak to nečti, mamá,“ řekla Blanka, pohrdlivě pokrčila rameny a spustila chvalozpěv na tu knihu, na básnické úryvky, jichž je v knize tolik, na obě hrdinky, Leonoru a Neaeru, a na dva hlavní hrdiny, Waltra Lorraina a jeho soka, mladého vévodu. „A uvádíte nás v tom románu do báječné společnosti,“ řekla slečna trochu ironicky, „quel ton! To jste se tolik pohyboval u dvora? Nejste snad náhodou syn ministerského předsedy, pane Arture?“

Pen se dal do smíchu. „Pro spisovatele románů je zrovna tak lehké vytvořit vévodu jako třeba baroneta,“ řekl. „Mám vám svěřit jedno tajemství, slečno Amoryová? Já jsem všechny své hlavní postavy povýšil do stavu šlechtického na přání nakladatele. Původně byl vévoda v mém románu jen mladý baron, jeho proradný přítel vikomt byl jen prostý občan a tak dále – tohle platí o všech postavách mé knihy.“

„Vida, co si dovolujete, vy uštěpačný mladý satiriku! Comme vous voilà formé!“ podivila se slečna. „Jste docela jiný než Artur Pendennis, jak jsem ho znala na venkově! Jenže se mi zdá, že mi ten venkovský Artur Pendennis byl mnohem milejší!“ a štědře ho obdařila celou výmluvnou škálou svých očí – od roztomile prosebného pohledu, upřeného do jeho očí, až po cudný, sklopený pohled dolů na koberec, při němž se uplatnila její tmavá oční víčka s dlouhými třásněmi řas.

Pen ovšem namítl, že se nezměnil ani trochu, načež si slečna lehce povzdechla, a v domnění, že udělala pro Artura dost, aby byl šťastný nebo nešťastný (podle toho, co se mu líp hodí), začala se mít k jeho společníku Harrymu Fokerovi, který při tom literárním rozhovoru mlčel, cucal rukojeť své hole a litoval, že není tak chytrý jako Pen.

Jestli si major myslel, že když slečně Amoryové poví o Fokerově zasnoubení s jeho sestřenicí, lady Annou Miltonovou (zpravil o tom slečnu docela nenápadně hned dole u oběda, kde seděl u stolu vedle ní) – jestli si tedy major myslel, že po téhle informaci Blanka přestane mladého dědice Fokerova pivovaru zahrnovat pozorností, náramně se mýlil. Chovala se k mladému Fokerovi ještě roztomileji, vychvalovala ho i všechno, co k němu patřilo – chválila jeho mamá, chválila jeho poníka, na kterém se projížděl v parku, chválila mu jeho hezké přívěsky a tretky na řetízku u hodinek, i tu rozkošnou hůlku, i hezounké opičí hlavičky s rubínovýma očkama, které Harrymu zdobily náprsenku a zastupovaly knoflíky u vesty. A když tomu slabošskému mladíkovi všechno tolik vychválila a polichotila mu tak, že se radostí červenal a rozkoší až zachvíval (Pen si pomyslil, že tohle už opravdu přestává všecko), začala o něčem jiném.

„Tak se mi zdá, že pan Foker je moc ošklivý mladý pán,“ řekla a obrátila se k Penovi.

„Proč? Mně se nezdá,“ odpověděl Pen posměšně.

„Totiž slyšeli jsme o něm ošklivé věci, viď, mamá? Co nám to tu onehdy říkal pan Poyntz o té večeři v Richmondu? Ó, vy nezvedený!“ Ale když viděla, že se Harry zatvářil hrozně ulekaně, kdežto Pen se ironicky usmál, obrátila se zas k Penovi a řekla: „Mně se zdá, že vy nejste o nic lepší. Jistě byste byl rád, kdybyste tam byl býval, přiznejte se! Já to vím, ano – protože já bych také byla ráda.“

„Jemine, Blanko!“ ulekla se mamá.

„No, opravdu. Jakživa jsem žádnou herečku neviděla zblízka. Co bych za to dala, kdybych se s nějakou znala! Zbožňuji umění! A zbožňuji Richmond, ano – opravdu. A také Greenwich. Opravdu lituji, že jsem tam tehdy nebyla…“

„Tak co kdybychom my tři mládenci poprosili přítomné dámy, aby nás poctily tím, že s námi povečeří v Greenwichi?“ navrhl major galantně a k synovcovu náramnému překvapení. „Copak nás má pořád hostit lady Claveringová, a my bychom jí to neměli oplatit? Tak co, mluvte, mladíci? Můj synovec má přece plné kapsy peněz – plné kapsy, safra! A jak slyším, je pan Henry Foker moc bohatý mladý pán – jak se daří krásné sestřenici lady Anně, pane Fokere? Snad mi ti dva mladí dovolí, abych já, starý mládenec, mluvil za ně. Lady Claveringová, prokážete mi tu čest a budete mým hostem? A slečna Blanka zas Arturovým, je-li s tím laskavě svolná.“

„Ó ovšem, velice ráda!“ zvolala Blanka.

„Já mám taky ráda trochu legrace,“ řekla lady Claveringová. „Můžeme si vybrat některý den, kdy sir Francis –“

„Kdy sir Francis bude někde na večeři mimo dům – ano, mamá!“ souhlasila její dcera. „To bude báječné!“

A bylo to opravdu báječné. Večeře byla objednána v Greenwichi, a přestože slečna Amoryová nebyla hostem pana Fokera, poskytla mu při jídle několikrát rozkošnou příležitost k rozmluvě, potom i na balkóně před místností, kde večeřeli, a znovu zase cestou domů v kočáře své mamá. Pen přijel se strýcem v kočáře sira Hugha Trumpingtona, jejž si major k té příležitosti vypůjčil. „Jsem přece starý voják,“ řekl, „a tak si safra dovedu život zařídit pohodlně.“

A jako starý voják také dovolil oběma mladíkům, aby tu večeři zaplatili spolu napolovic, a celou cestu domů v kočáře si Pena dobíral tím, jak mu slečna Amoryová zřejmě projevovala náklonnost – vychvaloval ji, jak je hezká, živá a vtipná, a znovu zcela důvěrně Pena upozornil, že bude daleko bohatší, než si lidé myslí.

KAPITOLA XLI
Nečekaná událost

V dřívější části tohoto vyprávění jsme už vylíčili, jak se Pen za svého pobytu doma po těch nezdarech v Oxbridgi zabýval různými literárními skladbami a že mimo jiné napsal tehdy i kus románu. Toto dílo, psané pod vlivem jeho mladistvých svízelí, milostných i peněžních, bylo velice prudké, ponuré a vášnivé povahy – byronovská beznaděj, wertherovská malomyslnost, trpká ironie Mefista a Fausta, všechny tyto rysy se projevovaly a vyvíjely v postavě hlavního hrdiny, poněvadž se Pen právě naučil německy a jako téměř každý inteligentní mladík napodoboval své oblíbené básníky a spisovatele. Určitá místa v těch knihách, kdysi tak milovaných a později jen velmi zřídka čtených, jsou tam dosud poznačena tužkou, jak si je tehdy zatrhával. Když ten vášnivý mladík vrhal na papír své myšlenky, skanuly mu možná slzy na stránky knihy nebo skropily lístky jeho rukopisu. Vzal-li tu knihu do ruky později, jistě se mu už nechtělo, ba ani nemohl, skrápět ty stránky ranou rosou dřívějších dob! Pak už jeho tužka na nich tak horlivě nezanechávala stopy obdivu! Ale když si prohlížel svůj rukopis, vzpomínal na překypující city, jež způsobily, že ty stránky tak pokaňhal, a na to, jaké utrpení mu vnuklo ty řádky. Kdyby se mohly psát tajné dějiny některých knih a na jejich stránkách by se mohly zaznamenávat autorovy tajné myšlenky a nápady, mnohá nestravitelná díla by najednou byla zajímavá a mnohé nudné příběhy by čtenáře vzrušovaly! V pozdějších letech pročítal Pen svůj román a kolikrát se mu obličejem mihl zatrpklý úsměv, když si vzpomněl na tu dobu a city, z nichž se zrodil! Některé nádherné pasáže se mu najednou zdály nabubřelé, a jiné zas hodně slabé, ač se kdysi domníval, že vyprýštily z upřímného srdce! Jasně mohl rozeznat a přiznat, že na té a té stránce napodobil tehdejšího oblíbeného autora, ačkoli byl tehdy přesvědčen, že píše náramně originálně. Když dumal nad některými řádky, vzpomínal na místo a hodinu, kdy je psal – znovu se mu zjevoval přízrak těch mrtvých citů a on se rděl, jak chabě je dovedl zpodobnit. A co ty kaňky na téhle stránce? Jako když v poušti přijde člověk na místa, kde jsou v hlíně otisky velbloudích kopyt a dosud viditelné stopy uschlé trávy, což svědčí o tom, že tam kdysi byla voda – tak i ta místa v Penově duši se už dávno nezelenala a fons lacrimarum byla už vyschlá.

Jednoho dne ráno tohoto podobenství použil před Warringtonem, když ten seděl s dýmkou nad knihou a Pen s prudkými posunky, jak měl v rozčilení ve zvyku, a s trpkým výsměchem praštil svým rukopisem na stůl, až čajové šálky zadrnčely a řídké mléko v konvici se rozkolébalo. Večer předtím vytáhl rukopis z truhly, do níž se už dávno nepodíval a v níž měl uložené staré lovecké kabáty, počmárané sešity z Oxbridge, starou komži, ošuntělý baret a talár i jiné upomínky na mládí, školu a domov. Četl si ten rukopis v posteli, až nad ním usnul, protože začátek románu byl trochu nudný a on se právě unavený vrátil z jednoho londýnského večírku.

„U Joviše!“ rozkřikl se Pen a hodil ty papíry na stůl. „Když si pomyslím, že jsem tohle psal teprve před několika lety, musím se stydět, že mám tak krátkou paměť. Když jsem tohle psal, byl jsem přesvědčen, že jsem se na věky zamiloval do té kokety slečny Amoryové. Nosíval jsem jí verše a ukládal jsem je v dutém stromě a bylo na nich věnování ‚Amori‘.“

„Rozkošná slovní hříčka,“ podotkl Warrington a bafl si z dýmky. „Amory – Amori. Svědčí o důkladném vzdělání. No, tak si poslechněme kousek toho kýče.“ Natáhl se z lenošky a vzal Penův rukopis do kleští od krbu, v nichž si před chvilkou oharkem zapálil dýmku. Když se takto rukopisu zmocnil, začal nahlas předčítat z Letopisů ze života Waltra Lorraina.

„‚Ó, jak jsi proradná, ty krásná! Ó, jak jsi bez srdce, má drahá! Tvá láska je jen šalba!‘ vyčítal Walter Leonoře. ‚Jaký zlý duch tě pokouší, že mě tak trýzníš? Ó Leonoro…‘“

„Tohle vynech!“ rozkřikl se Pen a skočil po rukopise, ale kamarád jej nepustil z ruky. „Tak to aspoň nečti nahlas. Tohle je o tom mém prvním plameni – dnešní lady Mirabelové. Včera večer jsem se s ní setkal u lady Whistonové. Pozvala mě k nim na večeři a řekla, že jsme staří přátelé a měli bychom se vídat častěji. Setkali jsme se tyhle dva roky v Londýně už kolikrát a jakživo ji předtím nenapadlo mě pozvat, ale když viděla, že se mnou mluví Wenham a monsieur Dubois, francouzský literát, který měl na prsou aspoň tucet řádů jako nějaký francouzský maršál, konečně se jí uráčilo mě pozvat. Budou tam prý také Claveringovi. To přece bude vzrušující, setkat se u stolu s oběma svými plameny najednou, co?“

„Plameny? – Spíš dvěma hromádkami vychladlého popelu,“ řekl Warrington. „Jsou tady v tom románě obě ty krasavice?“

„Obě, nebo aspoň něco jako ty dvě,“ odpověděl Pen. „Ta Leonora, co se provdá za vévodu, je Fotheringayová. Udělal jsem toho vévodu podle Magnusa Charterse, s kterým jsem studoval v Oxbridgi – snad mu je trochu podobný. A Neaera je slečna Amoryová. Člověče, kdybys věděl, jak jsem tu první ženskou miloval! Vzpomínal jsem na ni, když jsem se včera při měsíčku vracel od lady Whistonové, a všechno, co se tehdy událo, jsem viděl zase tak živě, jako bych to byl prožíval teprve včera. A když jsem přišel domů, vytáhl jsem ten román, který jsem o těch dvou psal před třemi roky. Víš, je třeba příšerný, ale přece snad je v něm něco dobrého, a jestli mi ho Bungay nevydá, snad to udělá Bacon.“

„Takhle to dělají všichni básníci,“ řekl Warrington. „Zamilují se, pak tu ženskou nechají nebo je nechá ona – načež trpí a křičí, že trpí daleko hůř než jiní smrtelníci, a když si myslí, že toho už vytrpěli dost, napíší o tom knihu a hledí ji prodat. Všichni básníci jsou švindlíři, všichni literáti jsou švindlíři – jakmile člověk začne prodávat své city, je šejdíř. Když básníka po moc dobré večeři rozbolí žaludek, spustí hlasitější nářek než Prometheus.“

„Básník je patrně citlivější než jiní lidé,“ prohlásil Pen dost nakvašeně. „To z něho právě dělá básníka. Patrně vnímá a cítí bystřeji, a proto musí mluvit o tom, co vnímá a cítí. I ty dovedeš v úvodníku hezky ostře polemizovat se svým protivníkem, když neuznáváš jeho argumenty nebo když někdo ve sněmovně mluví demagogicky. Paley zase bude třeba hodinu vykládat o nějakém právnickém problému, protože ho nic jiného na světě nezajímá. Tak dopřej i druhému tu výsadu, které sám požíváš, dopřej mu, aby si svobodně tříbil své schopnosti, aby byl takový, jaký je od přírody. Proč by neměl člověk prodávat své sentimentální úvahy, tak jako ty prodáváš své politické zásady nebo Paley své právnické vědomosti? Obojí je věc zkušenosti a praxe. Neděláš to pro peníze, když pranýřuješ nějaký podvod, ani Paley nevede právnickou polemiku kvůli penězům – ale proto, že máte vrozenou nebo získanou poznávací schopnost pro tenhle druh pravdy – a básník zase zvěčňuje své myšlenky a zážitky na papíře, tak jako malíř krajinu nebo něčí tvář na plátně, podle svých nejlepších schopností a svého speciálního nadání. Jestli se mi bude zdát, že to ve mně je a že bych dovedl napsat epos, zkusím to, u Joviše! Budu-li mít pocit, že bych dovedl dělat slušné vtipy nebo vyprávět nějaký příběh, taky to udělám.“

„Tohle nebyl špatný proslov, mladíku,“ řekl Warrington, „ale ještě to nedokazuje, že básníci někdy nejsou šejdíři.“

„A co Homér, Aischylos, Shakespeare a tak dále?“

„Tahle jména se nemají brát nadarmo jedním dechem s vámi trpaslíky – jsou přece básníci a básníci.“

„No, a zrovna Shakespeare psal pro peníze tak jako ty a já,“ odpověděl Pen, načež ho Warrington okřikl, aby nebyl drzý, a věnoval se zas dýmce a rukopisu.

Není nejmenší pochyby, že v tom dokumentu bylo zaznamenáno hodně Penových vlastních zážitků a že Letopisy ze života Waltra Lorraina by nikdy nebyly napsány nebýt Penových vlastních utrpení, vášní a pošetilostí. Jelikož jsme se s nimi obeznámili už v dřívější části jeho životopisu, nebude tedy nutno uvádět zde výňatky z jeho románu o Waltru Lorrainovi, v němž mladý autor vylíčil ty z nich, o kterých se domníval, že by mohly čtenáře zajímat, nebo které se mu hodily k rozvíjení děje.

Pen své dílo nechal sice uležet asi přes polovinu té lhůty, po kterou by podle Horatiovy zásady mělo umělecké dílo zrát (je to mimochodem zásada, jejíž správnost je hodně sporná), ale nepohřbil je na tak dlouhou dobu proto, že by se snad mohlo zlepšit, nýbrž protože nevěděl, co s ním má jiného počít, a nijak zvlášť netoužil znovu se na ně podívat. Má-li někdo v úmyslu svou literární skladbu odložit na deset let, než jí obdaří lidstvo nebo než si ji posoudí podle zralejších kritérií, měl by se napřed přesvědčit o tom, zda je to vůbec dílo umělecky dost silné a má-li trvalou hodnotu, jinak se mu třeba stane, že je vytáhne z té krypty, kde je uložil, a zjistí, že ztratilo svůj někdejší buket a je docela bez chuti jako slabé víno, když je po letech člověk otevře. Jsou všelijaká umělecká díla různých příchutí a vůní, slabá i silná, taková, která věkem nabývají na hodnotě, a jiná, která vůbec nevydrží, ale čerstvá chutnají lahodně, dokud jsou osvěžující a jiskřivá.

Ani v dobách svého nezkušeného mládí a své horoucí obraznosti se Pen nikdy nedomníval, že román, který píše, je mistrovské literární dílo, a že on by se mohl rovnat velkým spisovatelům, jimž se obdivoval – a když po letech kriticky pročítal ten svůj literární pokus, dovedl bystře postřehnout jeho vady a dost skromně odhadnout jeho přednosti. Říkal si, že není zvlášť dobrý, ale není o nic horší než většina knih toho druhu, po jakých je poptávka v půjčovnách a které jsou chvilkovou senzací na knižním trhu. Pročetl kriticky nejeden módní román z pera tehdejších oblíbených autorů a usoudil, že se jim intelektem může docela dobře rovnat a že umí anglicky psát zrovna tak dobře jako ty dámy nebo ti pánové. Když si zběžně přečetl své rané dílko, těšilo ho, že tu a tam jsou v něm místa svědčící jak o průbojnosti, tak i živé obraznosti – že místy prozrazuje ne-li nadání, tedy opravdovou vášeň a silný cit. To byl také úsudek Warringtonův, když ten přísný kritik po půlhodinovém pročtení rukopisu a několika vybafčených dýmkách Penův román odložil a hrůzně si zívl. „Tenhle škvár už nemůžu číst dál,“ řekl, „ale tak se mi zdá, kamaráde, že v něm je kus opravdového nadání. Má určitou svěžest a šťávu, a to se mi zamlouvá. Jak se začneš holit, ztratí tvá poetická tvář tu kvetoucí pleť. Později už nikdy nedocílíš tu přirozenost a ten nelíčený růžový nádech. Tváře ti zblednou a povadnou na večírcích a flámech, a musíš se uchylovat ke kulmě a makassarskému oleji a čert ví jakým prostředkům na zkadeření licousů – máš je nádherně nakroucené a vypadáš ohromně skvěle a vznešeně a tak dále. Ach, Pene, ale jarní čas byl nejlepší!“

„Co má tohle k ďasu co dělat s mými licousy?“ obořil se na něho Pen (snad ho podráždila Warringtonova zmínka o této jeho okrase, kterou si, řečeno po pravdě, Pen pěstoval, natáčel, mastil olejem a parfémoval, s kterou se zkrátka nemožně mazlil). „Myslíš, že by se s Waltrem Lorrainem dalo něco dělat? Máme ho vzít k nakladateli, nebo ho odsoudíme k autodafé?“

„Tak nevím, jaký význam má obřadné upalování na hranici,“ řekl Warrington, „ale měl bych věru chuť hodit ho do ohně, abych tě ztrestal za ten mrzký pokrytecký podvod. Mám ho opravdu spálit? Vždyť ty si ho tak ceníš, že bys mu nezkřivil ani vlásek na hlavě.“

„Myslíš? Tak heleď!“ řekl Pen, a Walter Lorraine letěl se stolu rovnou do oharků v krbu. Jenže když oheň splnil svou povinnost a uvařil mladíkům k snídani vodu v kotlíku, vykonal pro ten den svou práci a vyhasl, jak Pen dobře věděl. Warrington s pohrdlivým úsměvem znovu vzal rukopis do kleští a vytáhl jej z neškodného popelu.

„Vidíš, Pene, jaký jsi švindlíř – a co hůř, nešikovný švindlíř! Viděl jsem, jak ses napřed přesvědčil, že oheň vyhasl, než jsi Waltra Lorraina hodil do krbu. Ne, my ho neupálíme – doneseme ho Egypťanům a prodáme. Vyměníme ho za peníze, ba za stříbro a zlato, za hovězí a pití, za tabák a roucha. Na tomhle mladíkovi můžeme dost utržit, není sice žádný silák, ale zato je půvabný – a my ho pěkně vykrmíme, vykoupáme, nakadeříme mu vlásky a pak ho za sto piastrů prodáme buď Baconovi, nebo Bungayovi. Kýč se dobře prodává, a tak ti, mladíku, radím: až pojedeš příště domů na prázdniny, strč si Waltra Lorraina do kufru – trochu ho zmodernizuj, ořež mu, ale s mírou, tu a tam nějaký ten zelený výhonek, přidej trochu komického živlu, veselí a satiry a podobně, a pak s ním půjdeme na trh a prodáme ho. Tvá kniha není div divů, ale bude docela dobrá.“

„Myslíš, Warringtone?“ zeptal se rozradostněný Pen, poněvadž tohle byla od jeho cynického přítele velká chvála.

„Ty pošetilý hlupáčku! Myslím, že je velice chytrá,“ řekl Warrington laskavým tónem. „Tak jako ty!“ A rukopisem, jejž držel v ruce, pleskl kamaráda po tváři. Ta Penovi zrudla tak, jak se rděla v dobách jeho nejmladistvějších ruměnců – popadl přítele za ruku a řekl: „Díky, Warringtone!“ Řekl to z celého srdce, odebral se s rukopisem do svého pokoje a skoro celý den si jej na posteli četl. A pak udělal, co mu radil Warrington, dost značně jej pozměnil, velkou část k němu připsal, až konečně dostal přibližně takovou podobu, v jaké potom vyšel a jak jej vážení čtenáři románů znají.

Ještě když Pen na tom díle pracoval, lišák Warrington se dobrodušně přičinil, aby vzbudil zvědavý zájem o Waltra Lorraina u dvou pánů, kteří „lektorovali“ rukopisy pro Bacona a Bungaye – zdůraznil jim zvláštní přednosti toho vynikajícího románu. Bylo to v době, kdy byly romány ze vznešeného světa velice v módě, a Warrington obratně jako už kdysi poukazoval na to, že autor sám patří k nejvyšším společenským kruhům a je zván k nejvznešenějším osobnostem v zemi. Přiměl naivního a dobrosrdečného Percyho Popjoye, aby zapůsobil na paní Bungayovou, a pan Popjoy ji zpravil o tom, že jeho přítel Pen píše ohromně napínavý román, duchaplný, geniální, satirický, úžasně dojímavý, zkrátka že má všechny představitelné přednosti a že se o něj lidé v Londýně budou rvát. Už jsme řekli, že Bungay se v románech nevyznal o nic líp než v hebrejštině nebo algebře, že vůbec nečetl knihy, které vydával a za které platil, a vůbec jim nerozuměl. Ale spoléhal se na úsudek svých odborných rádců a paní Bungayové, a tak v naději na dobrý obchod znovu pozval Pendennise s Warringtonem na večeři.

Když se Bacon dověděl, že Bungay hodlá vydat Penův román, začal se o něj ovšem také ihned zajímat a byl by rád za něj nabídl vyšší honorář než jeho sok. Jestlipak je už nějaké ujednání mezi panem Pendennisem a tou protivnou firmou „odnaproti“, pokud jde o tu novou knihu? Spolehlivý lektor pan Hack dostal příkaz, aby to vyzvěděl a zjistil, dalo-li by se něco dělat, a pátrání diplomatického důvěrníka mělo nakonec ten výsledek, že se jednou ráno Bacon sám vyškrábal do schodů v Lamb Court až ke dveřím, na nichž se skvěla jména pana Warringtona a pana Pendennise.

Nutno přiznat, že pro pána ze vznešené společnosti, jak mu byl chudák Pen představen, nebyl zrovna nejvhodnější ten byt, jejž s přítelem obýval. Po dvou letech jejich společného bydlení byl rozedraný koberec ještě rozedranější a ovzduší obývacího pokoje bylo prosyceno tabákovým pachem. V chodbičce, jíž musel Bacon projít, zakopl o kbelíky uklízečky Fanaganové, a když vešel do pokoje, Warrington měl jako obvykle na sobě lovecký kabát s dírami na loktech a židle, kterou Baconovi nabídl, se pod nakladatelem zřítila. Warrington se dal do smíchu, řekl, že Baconovi tu židli nabídl, aby byla nějaká legrace, a zařval na Pena, aby přinesl z ložnice jinou, která je v pořádku. Když viděl, že nakladatel se po zpustlém pokoji rozhlíží dost soustrastně a udiveně, zeptal se ho, jak se mu líbí to elegantní zařízení a zda by si snad některý kus toho nábytku nepřál do salónu paní Baconové. Bacon znal Warringtonovu pověst jako šprýmovného mladíka a říkal prý o něm: „Já se v tom člověku vůbec nevyznám – nikdy nevím, jestli něco myslí vážně, nebo jestli si dělá legraci.“

Pan Bacon by si dost možná byl o těch dvou mladících pomyslil, že to jsou šejdíři, ale na stole, kde snídali, byly náhodou nějaké pozvánky, které přišly Penovi ranní poštou a náhodou pocházely od určitých velice vznešených osobností z beau monde, do jejichž domů měl Pen přístup. Bacon se na ně podíval a zjistil, že markýzu Steynovou bude těšit, když ji pan Artur Pendennis toho a toho dne navštíví, a že jiná vynikající dáma z vysokých kruhů ho zve na taneční večer u sebe v blízké budoucnosti. Warrington si všiml, s jakým obdivem nakladatel hledí na ty pozvánky. „Víte, pane Bacone, Pendennis je ohromně společenský mladík,“ řekl s nejnaivnější tváří. „Zvou si ho na večeře nejvznešenější lidé v Londýně, a přece se docela rád spokojí skopovou kotletou se mnou nebo s vámi. Nikdo nedovede být k lidem tak přívětivý jako náš anglický gentleman.“

„Ne, nikdo,“ přisvědčil pan Bacon.

„Divíte se asi, že tady bydlí se mnou takhle vysoko v třetím patře, ne? Je to opravdu divný vkus. Ale my se máme rádi, a poněvadž já na to nemám, abych bydlel přepychově, ubytoval se tady se mnou v téhle barabizně. On si může dovolit, aby bydlel, kde se mu zachce.“

„Tady ho to aspoň moc nestojí,“ pomyslel si Bacon, a tu ze sousední ložnice vešel do pokoje ten, o němž se mluvilo tak pochvalně.

Pan Bacon se ihned rozhovořil, proč vlastně přišel. Řekl, že pan Pendennis prý má nějaký román v rukopise, prohlásil, že by se na něj moc rád podíval a že se spolu jistě dohodnou o podmínkách nakladatelské smlouvy. Co by za něj pan Pendennis žádal? Snad jej Baconovi neodmítne? Přesvědčí se, že jeho firma dobře platí, a tak dále. Rozradostněný Pen se zatvářil lhostejně a řekl, že už začal jednat s Bungayem a nemůže zatím dát závaznou odpověď. To nakladatele popíchlo k velice štědré, ač dost neurčité nabídce, a Pen si už představoval, že se mu otvírá brána do vysněného ráje a že se od toho dne může pokládat za úplného Krésa.

Nepovím, kolik peněz pan Artur Pendennis nakonec dostal za prvé vydání svého románu Walter Lorraine, aby si jiní literární aspiranti snad nemysleli, že je potká zrovna takové štěstí jako Pena, nebo aby lidé nepovolaní třeba nezanechali svého zaměstnání, ať je jakékoli, a místo toho nezačali zásobovat svět romány, kterých už máme beztak dost. Ať se mladí lidé nenechají svést a nehrnou se zkázonosně do psaní románů – ať nezapomínají, že na jednu knihu, která má úspěch, připadá jich spousta, které se vůbec neprodávají, neříkám právem či neprávem, takového výroku se raději zdržím – nebo ať se toho odváží, ale na vlastní nebezpečí. Tato výstraha ovšem neplatí těm, kdo romány už napsali. Ať se je snaží prodat, ať je nabídnou Baconovi a Bungayovi, třeba všem nakladatelům v Paternoster Row, a nechť jim štěstí přeje! Svět je tak veliký a lidé mají naštěstí tak rozmanitý vkus, že tu každému vždycky kyne naděje a každý tu může vyhrát, buď svým nadáním, nebo šťastnou náhodou. Ale úspěch a nezdar jsou věci nejisté – jakou náhodou si autor získá oblibu, a má-li ji už, jak si ji má udržet? Někdo vkročí na led, a ten ho unese – deset jiných jde za ním, a ti spadnou do vody. Zkrátka a dobře, Pendennisův případ je výjimečný a lze jej aplikovat jenom na něho – já zde slavnostně prohlašuji a do posledního dechu budu trvat na tom, že něco jiného je román napsat, a něco jiného je dostat za něj peníze.

Buď tedy pro svou hodnotu, nebo šťastným řízením náhody, nebo Warringtonovým obratným popichováním Bungaye proti Baconovi (ať to spisovatel amatér také třeba zkusí s nějakými dvěma nakladateli) Penův román se vskutku prodal za určitou sumu jednomu nebo druhému z vynikajících nakladatelů, které jsme čtenářům představili. Byla to suma tak značná, že Pen si už chtěl v bance otevřít běžný účet nebo držet lehký kočárek a koně nebo se přestěhovat v Lamb Court do prvního patra do nově zařízeného bytu, nebo se odtamtud vůbec vystěhovat někam do vznešených končin Londýna.

Major Pendennis mu tohle poslední velmi doporučoval – úžasem otvíral oči, když slyšel, jaké štěstí Pena potkalo, jelikož synovec nelenil a honem ho o tom zpravil. Major měl až zlost, že si Pen vydělá tolik peněz. „Copak takovéhle věci k ďasu někdo čte?“ pomyslil si, když slyšel o tom obchodě, jejž Pen uzavřel. „Romány a takový brak jakživ nečtu. Kromě Paula de Kocka, který mě samozřejmě dovede rozesmát, nepodíval jsem se do nějaké takové knihy už třicet let. Safra, má to Pen štěstí! Jistě by mohl něco takového napsat každý měsíc – jeden takový román za měsíc, to by bylo dvanáct za rok. A takhle by safra mohl tyhle pitomosti ze sebe soukat ještě čtyři roky až pět let, a vydělal by jmění! Ale byl bych rád, kdyby zatím vedl život, jak se patří, najal si slušný byt a vydržoval si kočár.“

Artur se smíchem vyprávěl Warringtonovi, co mu strýc radí – ale na štěstí měl mnohem moudřejší rádce ve svém příteli i ve vlastním svědomí, které mu říkalo: „Buď vděčný, že tě potkalo takové štěstí, a nepouštěj se do marnotratných dobrodružství. Napřed vrať peníze Lauře!“ A tak jí napsal dopis, v němž ji ujistil o své vděčnosti a úctě, a zároveň jí poslal velkou splátku na svůj dluh, takže se s ní téměř vyrovnal. Vdovu a Lauru ten dopis právem hluboce dojal – a když doktor Portman v dopise četl to místo, kde Pen z upřímného a vděčného srdce pokorně děkoval nebesům za svůj nečekaný blahobyt a za to, že mu seslala takové laskavé, drahé přátele, kteří mu v neštěstí pomohli – když starý Portman tuto část dopisu četl, hlas se mu třásl a oči za brýlemi mu mžouraly. Když to dočetl do konce, sňal si brýle z nosu, dopis složil a podal jej zpátky vdově – jsem nucen přiznat, že její ruku chvíli podržel v dlani, načež k sobě paní Pendennisovou přitáhl a políbil ji. Po tom polibku se Helena ovšem dala do pláče na doktorově rameni, jelikož jí srdce překypovalo a na jinou odpověď se nezmohla – načež doktor, celý zardělý po svém smělém kousku, odvedl s úklonou Helenu k pohovce, posadil se vedle ní a tiše si zabručel slova jednoho velkého básníka, kterého měl moc rád a který praví, jak v dobách svého blahobytu „srdce vdovy rozezpíval radostí“.

„Ten dopis dělá chlapci ohromnou čest, ohromnou čest,“ řekl a pohladil jej – Helena jej měla na koleně. „A doufám, že za něj můžeme být plným právem vděčni – velice vděčni. Nemusím vám říkat kde a komu, má drahá, protože jste světice – ano, Lauro, má milovaná, vaše mamička je světice! A víte co, paní Pendennisová – já si sám objednám jeden výtisk té knihy a jeden pro naši Čtenářskou besedu!“

Vdova s Laurou se samozřejmě nemohly dočkat, až jim pošta doručí exemplář Penova vzácného románu, jakmile byl vytištěn a vydán veřejnosti. Vzájemně si jej předčítaly a mimo to si jej čtly i každá pro sebe – protože když vdova v jednu hodinu v noci dočtla druhý svazek a v županu jej ze své ložnice donesla Lauře, našla ji v posteli, jak hltavě čte třetí svazek. Laura o Penově románu moc nemluvila, ale Helena prohlásila, že je báječný, že je v něm něco ze Shakespeara, Byrona i Waltra Scotta, a byla přesvědčena, že její Pen je nejen nejhodnější syn, ale i nejgeniálnější spisovatel na světě.

Však i Laura se o té knize a jejím autorovi hodně napřemýšlela, ač o nich tak málo mluvila! Aspoň na Artura Pendennise myslela hodně. Jeho dopis ji mrzel, ačkoli byl tak vlídný. Nebylo jí milé, že se tak honem snaží splatit jí ten dluh. Byla by bývala raději, kdyby od ní byl ty peníze přijal jako dárek od sestry, jak to také mínila, a trápilo ji, že mezi sebou mají takovéhle účtování. Jeho srdečné dopisy z Londýna, psané v dobrém úmyslu, aby matku pobavil, byly plné vyprávění o slavných lidech, společenských událostech a velkolepém životě v Londýně. Byla přesvědčena, že mu tam všichni lichotí a všichni ho rozmazlují. Jestlipak nepomýšlí na nějaký skvělý sňatek, když je tam pořád pohromadě s tím zkušeným Mentorem (mezi nímž a Laurou odjakživa byla určitá antipatie), s tím zarytým světákem, který nemyslí na nic jiného než na radovánky, společenské postavení a jmění? Když Pen píše o ní, nikdy se ani nezmíní o – o starých časech. Snad na ně zapomněl, i na ni – copak už nezapomněl na jiné věci a lidi?

Takovými myšlenkami se slečna Laura možná obírala, ačkoli se s nimi nesvěřovala Heleně – nemohla. A měla před ní ještě jedno tajemství, které nemohla prozradit, snad protože věděla, jakou by Heleně udělalo radost, kdyby je znala. Týkalo se jedné události, k níž došlo za její poslední návštěvy u lady Rockminsterové o posledních Vánocích, kdy byl Pen doma u matky – pan Pynsent, podle všeobecného mínění tak chladný a ctižádostivý, tehdy ve vší formě požádal slečnu Bellovou o ruku. O tom nabídnutí sňatku nevěděl kromě ní a jejího ctitele nikdo, ani že Pynsenta odmítla. Příčiny, jímž zklamanému mladíkovi své odmítnutí zdůvodnila, nebyly možná ty pravé – ty, které si možná sama doznala. Pynsentovi řekla: „Jakživa bych nemohla přijmout vaši nabídku, když o ní vaše rodina neví, jak jste se přiznal, poněvadž jsem si jista, že by jí tohle manželství nebylo vítané. Je mezi námi příliš velký rozdíl, pokud jde o naše společné postavení. Jste velice laskav – je to moc milé a pěkné, pane Pynsente – ale já jsem něco trochu lepšího než osoba, která jen přijímá dobrodiní.“

„Dobrodiní! Něco takového by mě jakživo ani nenapadlo! Vy se přece můžete směle rovnat každému na světě!“ prohlásil Pynsent.

„Ale ten domov, který mám, je přece dobrodiní,“ jemně namítla Laura, „a věřte, nic jiného bych si ani nepřála. Osiřela jsem jako dítě a nalezla jsem tu nejhodnější a nejněžnější matku a slíbila jsem jí, že ji nikdy neopustím – nikdy. Prosím, o tomhle už víckrát nemluvte – tady, v domě svých příbuzných, ani jinde. Je to nemožné.“

„A což když vás lady Rockminsterová o to sama požádá – slíbíte jí to?“ zeptal se dychtivě Pynsent.

„Ne,“ odpověděla Laura. „Prosím vás, nikdy už o tom nemluvte. Budete-li o tom mluvit, musela bych odjet.“ – A tím byla pro ni ta věc vyřízena.

Pynsent nepožádal lady Rockminsterovou o přímluvu. Věděl, že by i tak bylo všechno marné, a víckrát o tom nemluvil, ani s Laurou, ani s nikým jiným.

Když konečně vyšel ten slavný román, nejenže se mu dostalo chvály i nestrannějších kritiků, než byla paní Pendennisová, ale na štěstí pro Pena se velice líbil i čtenářům a rychle si získal značnou oblibu. Neuplynuly ani dva měsíce a Pen se zadostučiněním a překvapením četl v novinách oznámení, že Walter Lorraine vyjde v druhém vydání, a s velkým potěšením si přečetl a poslal domů kritiky své knihy z různých literárních časopisů. Jejich výtky ho nijak neskličovaly – byl dobromyslný, a tak dovedl skromně přijímat i nepříznivý úsudek druhých. A chválou také přespříliš nezpychl, poněvadž jako většinou každý poctivý člověk měl o svém literárním díle vlastní mínění a nezasloužená chvála ho spíš urážela, než těšila. Ale byla-li některá kritika hodně pochvalná, poslal ji s velkým potěšením matce do Dubí, protože věděl, jakou jí udělá radost. Jsou povahy (a jak jsme řekli, Penova snad k nim patřila), kterým blahobyt a vlídný osud prospějí, neboť je zjemňují, a naopak zase jsou lidé, kteří se stávají drzí a bezohlední, když jim štěstí přeje. Šťastný je ten, kdo dovede dobrý i zlý osud snášet skromně a s veselou myslí! Je to štěstí pro člověka, dostalo-li se mu takové výchovy, aby dovedl snášet svůj osud, ať je jakýkoli – měl-li už od dětství před očima vzor ryzí poctivosti a byl-li mu už v dětství vštěpován smysl pro čest!

KAPITOLA XLII
Útulek šejdířů

Jako soudní lapal nebo ošuntělý notář, přifařený k londýnským právnickým kolejím, tak i Shepherd’s Inn odedávna patří do revíru přilehlého k Lincold’s Inn Fields a k Templu. Někde za zčernalými štíty a začouzenými komíny ulic Wych Street, Holywell Street a Chancery Lane se před světem skrývá ten blok domů a dostanete se k němu prapodivnými průchody a křivolakými začmuděnými uličkami, kam slunce zapomíná svítit. Vetešníci, prodavači likérových pralinek a kokosek, kramáři s divadelními knížkami pro mládež, s otlučeným nábytkem, matracemi a ložními přikrývkami, které člověku zahánějí chuť ke spaní, mají své zboží vystavené podél zdí úzkých uliček nebo v oknech tmavých suterénů. U domovních dveří je spousta zvonků a kolem nich nebo ve dvorech kolem košatiny prodavačů mořských krabů se kupí nesčíslné davy ušmudlaných dětí a klapot jejich dřeváků se rozléhá po mokré dlažbě, samá louže a mazlavé bláto. Chodí tam pouliční zpěváci a příšerně vyjícími hlasy prozpěvují jízlivé popěvky proti whigovské vládě, proti biskupům a ctihodnému vysokému duchovenstvu, proti německým příbuzným vznešené panovnické rodiny. Loutkář si tam postaví kašpárkovské divadélko – může se spolehnout, že bude mít obecenstvo a sem tam i nějaký půlpenny od obyvatel těch přeplněných domů. Ženy spílají dětem, že lítají po ulici, nebo ještě hůř manželům, kteří se potácejí domů z hospody – zkrátka ustavičně je plno rámusu a života v těch uličkách, jimiž projdete do tichého, starobylého bloku Shepherd’s Inn. Uprostřed vylysalého trávníčku stojí socha Shepherda, chráněná železným zábradlím před útoky kluků. Jednu stranu bloku tvoří bývalý refektář koleje se zakladatelovým erbem na zdi, z obou jeho stran v pravém úhlu odbočují vysoké, starobylé obytné budovy a čtvrtou stranu zaujímá klenutá brána, jíž se vychází do Oldcastle Street a odtamtud na velkou londýnskou dopravní tepnu.

V té koleji možná bydlili kdysi právníci, ale už dávno tam vtrhlo laické obyvatelstvo, a pokud vím, teď tam nemá kanceláře žádná ze známějších advokátních firem. Řadu místností v přízemí zaujímá ředitelství Polwheedlových a Tredyddlumových dolů na měď, naproti sídlí Patentní kancelář, Jednota vynálezců a Kapitálové společenstvo. Figuruje tam jen jediné jméno gentlemana, jenž tam má registrovanou firmu, a to pana Campiona. Ten nosí báječné kníry a dvakrát třikrát týdně tam přijíždí lehkým kočárkem – jinak má kanceláře ve West Endu, v Curzon Street, Mayfair, kde také bydlí a kde paní Campionová hostí vyšší i nižší šlechtu, které její manžel půjčuje peníze. Tam a na svých navštívenkách z křídového papíru je uveden jako pan Somerset Campion, ale tady je zkrátka znám jako Campion & spol. – tentýž chomáček vousů, který mu zdobí bradu, raší na ní i ostatním společníkům firmy. Je to skvělá podívaná na postroj jeho koně a kočárek, vyparáděný heraldickými symboly, když zastaví před vchodem do jeho kanceláří. Kůň chrlí pěnu z chřípí, jak hryže lesklé udidlo a bujně se vzpíná. Otěže a krátké kalhoty podkoního jsou oslnivě bílé – lesk té ekvipáže vnáší do stinného nádvoří jakoby sluneční svit.

Náš starý známý kapitán Costigan se častokrát obdivoval Campionovu kočárku i koni, když se odpoledne šoural po dvoře v bačkorách a županu, se starým kloboukem naraženým ke straně. Je-li vhodné počasí, sluní se tam po snídani, chodí na návštěvu do vrátnice, kde hladí děti po vláskách a rozpráví s paní Boltonovou o divadlech a své céři, lady Mirabelové. Paní Boltonová byla také kdysi u divadla a v mládí tančila ve Wells jako třináctá ze čtyřiceti žaček pana Serla.

Costigan bydlí v č. 4 ve třetím patře v bytě, který kdysi měl pan Podmore – jeho jméno je dosud na dveřích (mimochodem řečeno, skoro na všech dveřích v Shepherd’s Inn je jméno někoho jiného, než kdo tam bydlí). Charley Podmore, líbivý tenor, člen Královského divadla v Drury Lane a zpěváckého spolku v Kuchyňce, se totiž oženil a odstěhoval do Lambeth a svůj byt postoupil pánům Bowsovi a Costiganovi, kteří tam teď bydlí pohromadě – když je venku krásně a okna jsou otevřená, můžete tam často slýchat Bowsovo piano, buď když si hraje jen tak pro zábavu, nebo když vyučuje některého svého žáka z divadla, jichž má jen pár. Patří k nim dcera vrátné Fanynka Boltonová, která často slýchá o matčině slávě u divadla a touží rovněž nastoupit její slavnou dráhu. Má dobrý hlas a pěknou tvářičku i postavu pro jeviště a pánům Costiganovi a Bowsovi uklízí byt, stele postele a vaří snídani, což jí pan Bows oplácí tím, že jí dává hodiny hry na klavír a zpěvu. Nebýt Costiganovy nešťastné náklonnosti k alkoholu (ale Fanynka se domnívá, že tohle je vášeň, jíž holdují všichni urození páni), byl by pro ni kapitán ten nejskvělejší člověk na světě – věří všem jeho povídačkám v jakékoli verzi. Ale pana Bowse má také moc ráda a je mu velice vděčná – a ten plachý starý podivín k ní lne něžně jako otec, neboť má srdce chtivé lásky a necítí se ve své kůži, když nemůže někoho milovat.

Ke Costiganovi zajížděly do Shepherd’s Inn kočáry velkého panstva, a když ho člověk slyší ráno vykládat (večer totiž zpívá písničku mnohem melancholičtějšího rázu), musel by si myslit, že ho sir Charles a lady Mirabelová takřka den co den navštěvují v jeho bytě a vozí s sebou nejvybranější šlechtickou společnost k tomu „starému poctivci, kapitánovi na penzi, chudákovi Jacku Costiganovi“, jak si Cos říká.

Je pravda, že lady Mirabelová tam jednou nechala manželovu navštívenku (kolik měsíců je už zastrčená za rámem malého zrcadla v obývacím pokoji v č. 4) a kolikrát přišla otce osobně navštívit, ale nikoli v poslední době. Byla to hodná dcera a chtěla i po svatbě se sirem Charlesem dál svědomitě plnit své povinnosti vůči otci, a tak mu vymohla u manžela malý důchod i to, že byl občas pozván ke stolu své dcery a svého zetě. Chudák Cos se zprvu „v těch vysokých kruhách“ (jak nazýval salónní společnost lady Mirabelové) choval bezvadně, třebaže dost směšně. Byl nastrojen ve svém nejlepším „ohozu“ a zrovna tak vyparádil svůj konverzační styl nejdelšími a nejvybranějšími výrazy svého slovníku a přitom vystupoval tak velebně, že nad ním žasli hosté jeho dcery, s nimiž se náhodou octl pohromadě. – „Ráčila mylady bejt dneska v parku?“ ptával se dcery. „Marně jsem se sháněl po její ekvipáži – ale nebylo mi ubohému dopřáno uvidět tam její kočár. Viděl jsem v knize ranních audiencí jméno sira Charlese – jo, chudák Jack Costigan býval svou dobou mockrát na ranní audienci v dublinském zámku. Vévodovi to náramně slušelo, co? Safra, musím taky nechat vizitku v Apsley House! Díky, Jamesi, ještě kapku šampusu.“ Byl vskutku velkolepě zdvořilý vůči všem a častoval svými poznámkami nejen pána domu a hosty, ale i sluhy, kteří obsluhovali u stolu a kterým působilo dost velké nesnáze zachovávat důstojnou vážnost, když měli co činit s kapitánem Costiganem.

Na prvních dvou třech návštěvách u zetě zůstal Costigan naprosto střízlivý – spokojoval se tím, že si promarněnou příležitost vynahrazoval potom v Kuchyňce, kde se chvástal zeťovým červeným vínem a burgundským, dokud mu po šesté sklenici punče z whisky nezačal dřevěnět jazyk. Ale čím víc zdomácňoval u tabule sira Charlese, přestával chudák dávat na sebe pozor, až se jednou opil předčasně a žalostně se tam zostudil. Nechali ho odvézt v kočáře a víckrát už do toho pohostinného domu nesměl. Často se pak v Kuchyňce smutně přirovnával ke králi Learovi v tom kuse – má safra taky nevděčnou céru – je taky takový zchátralý a opuštěný stařec, dohnaný jejím nevděkem k pití – a tak kouká, aby svůj žal utopil v punči.

Je to bolestná povinnost takhle psát o slabých stránkách našich otců, ale musíme na Costigana ještě povědět, že když vyčerpal úvěr a peníze mu došly, často si musel vyžebrat peníze u dcery a podávat jí údaje, které se dost přesně neshodovaly s pravdou. Jednou ho chtěl soudní lapal odvést do vězení – „jestli mi ihned nepošleš,“ psal jí, „pro tebe docela bezvýznamnou částku tři libry pět šilinků, abys moje šediny uchránila před žalářem.“ A dobrosrdečná lady Mirabelová ihned odeslala peníze, jichž bylo zapotřebí k otcově záchraně, zároveň s výstrahou, aby příště tolik neutrácel. Po druhé zas kapitána stihla hrozná nehoda – rozbil na Strandu sklo ve výkladní skříni a majitel obchodu žádal, aby je zaplatil. Také tentokrát přišly ihned peníze, které měly tu pohromu odčinit – sluha lady Mirabelové je přinesl před dům ošuntělému poslu a pobočníkovi kapitánovu, který doručil dopis se zvěstí o té nehodě. Ale kdyby byl sluha stopoval kapitánova pobočníka, kam s těmi penězi jde, byl by viděl, jak ten pán, Costiganův rodák (copak jsme už neřekli, že ať je takový irský gentleman bůhvíjak chudý, vždycky má k službám ještě chudšího irského gentlemana, který mu dělá poslíčka a vyřizuje mu jeho finanční záležitosti?), z nejbližšího stanoviště zavolal drožku a ujížděl tryskem k hospodě U Harlekýna v Drury Lane, kde si hostinský nechal kapitána v zástavě za několik rund punče a jiných alkoholických nápojů, které tam se svým štábem vypil. Při třetí takové smutné příležitosti dceři napsal, že se rozstonal a potřebuje peníze na lékaře, kterého si musel zavolat. Ale tentokrát lady Mirabelová dostala o otce strach, a snad si vyčítala, že se o něho v poslední době vůbec nestarala, a tak si zavolala kočár a jela do Shepherd’s Inn, kde před bránou vystoupila a vrátná jí s přeuctivými pukrlátky řekla: „Číslo 4, třetí patro, na dveřích je jméno Podmore,“ načež ukázala na vchod do toho domu. Milující dcera do něho vešla a po špinavém schodišti vylezla až do třetího patra! Jenže dveře, na nichž bylo jméno Podmore, otevřel jí bohužel sám Costigan, bez kabátu a s roštem v ruce – čekal totiž paní Boltonovou, kterou poslal pro skopové kotlety.

Siru Charlesi Mirabelovi také nebylo nikterak příjemné, když ustavičně u Brookese dostával dopisy se zprávou, že kapitán Costigan čeká dole na odpověď, nebo když si jel do Klubu cestovatelů zahrát karty a musel z kočáru bleskurychle přeběhnout přes chodník ke vchodu, aby se na něho nevrhl tchán, a když si pak při whistu nebo četbě novin pomyslil, že kapitán chodí po protějším chodníku na Pall Mall v tom hrozném klobouku, naraženém na ucho, a pod ním bez ustání pokradmu zevluje do oken klubu. Sir Charles byl člověk starý a vetchý, měl všelijaké neduhy – často si na tchána naříkal své manželce, kterou zbožňoval stařeckou zaslepenou láskou – tvrdil, že musí odjet někam do ciziny – že se musí nadobro odstěhovat na venkov – že to bude jeho smrt – že ho zase raní mrtvice, jestli toho člověka ještě jednou uvidí – určitě to bude jeho smrt! Lady Mirabelová tedy musela kapitána Costigana navštívit po druhé a důrazně mu vysvětlit, že bude-li sira Charlese obtěžovat dopisy nebo oslovovat ho na ulici nebo posílat mu další žádosti o půjčky, bude mu navždycky zastaveno vyplácení důchodu – a jen tak se jí podařilo papínka zastrašit a manžela zase uklidnit. Při této návštěvě přísně Bowse vyplísnila, že na kapitána nedává líp pozor, nakázala mu, aby otce nenechal takhle ostudně se opíjet, a žádala ho, aby řekl lidem v těch hrozných putykách, kam otec chodí, že mu v žádném případě nesmějí dávat pití na úvěr. „Papá mě svým životem přivede do hrobu,“ prohlásila (ačkoli vypadala úplně zdravě), „a vy byste se měl stydět, pane Bowsi, že ho v tom podporujete – jste přece starý člověk a vždycky jste nás ujišťoval, že nás máte ve velké úctě.“ Takhle se hodnému Bowsovi odvděčila za jeho přátelství a věrnou oddanost! Ale myslím, že ten starý filozof se přitom neměl o nic hůř než mnoho jiných lidí a neměl o nic víc důvodů si stěžovat.

Hned vedle v Shepherd’s Inn, v čísle 3 v druhém patře, bydlí jiní dva naši známí, plukovník Altamont, agent lucknowského naboba, a kapitán chevalier Edvard Strong. Na dveřích jejich bytu vůbec není žádné jméno. Kapitán o to nestojí, aby kdekdo věděl, kde bydlí, na navštívenkách má jako adresu jeden hotel v Jermyn Street – a pokud jde o toho zplnomocněného vyslance indického potentáta, není akreditován ani u dvora ve Svatojakubském paláci, ani v Leadenhall Street, jelikož má u nás tajné poslání a vůbec nepodléhá ani Východ-indické společnosti, ani Úřadu státní kontroly. „Plukovník Altamont tady má totiž čistě obchodní poslání,“ jak říká Strong, „má zprostředkovat prodej několika největších briliantů a rubínů z lucknowské koruny, a proto se nechce hlásit ani v India House, ani v Cannon Row, ale raději by jednal se soukromými kapitalisty – měl už s nimi důležité obchodní transakce jak v Anglii, tak i na pevnině.“

Už jsme řekli, že si Strong po příjezdu sira Francise Claveringa do Londýna tenhle svůj anonymní byt velice pěkně zařídil a právem se mohl chlubit přátelům, kteří ho navštěvovali, že jen málokterý kapitán na penzi má tak útulné hnízdečko jako on v Shepherd’s Inn. Dole měl tři místnosti – kancelář, kde vyřizoval své obchody (ať se týkaly čehokoli) a kde dosud zůstaly stůl a přepážky po jeho předchůdcích, potom svou ložnici a obývací pokoj. Z kanceláře vedlo vnitřní schodiště do horních místností, z nichž jednu obýval plukovník Altamont a druhá sloužila za kuchyni a ložnici jejich sluhy v domácnosti, pana Gradyho. Tyto dvě místnosti byly ve stejném patře jako byt našich přátel Bowse a Costigana v sousedním domě č. 4, takže se Grady přes spojovací okapový žlab mohl dostat k Bowsovu oknu, ozdobenému truhlíkem s rezedou.

Z okna Gradyho kuchyně se často šířily ještě vonnější pachy. Tři staří veteráni, kteří byli posádkou v čísle 3, se všichni znamenitě vyznali v kulinářském umění. Grady dělal skvělý irský guláš, plukovník se proslavil pilafy a currym a Strong dovedl uvařit všechno. Uměl dokonale francouzská jídla a španělská jídla, dušené maso, pečeně i omelety – a když měl plné kapsy peněz nebo dobrý úvěr, nebylo v celé Anglii pohostinnějšího člověka. V takových šťastných obdobích mohl pohostit přítele, jak říkal, dobrou večeří a sklenkou dobrého vína a potom dobrou písničkou – chudák Cos často závistivě poslouchal hlučné Strongovy refrény a melodické cinkání sklenic, když seděl ve svém pokoji, tak daleko a přitom tak blízko těch radovánek. Strongovi se vždycky nehodilo pozvat i pana Costigana – žalostně se opíjel, a když nebyl opilý, otravoval zase Strongovy hosty svými povídačkami, nebo když měl opici, svým fňukáním a brekem.

Byla to podivná a míchaná společnost, ti chevalierovi hosté. Major Pendennis by si mezi nimi nebyl zrovna liboval, ale Artur a Warrington tam chodili dost rádi. Každý ten člověk měl svou historii – všichni zřejmě zakusili doby blahobytu i smůly. Mnozí z nich měli v kapse báječné plány a spekulace, hlavně jak rychle a ohromně zbohatnout. Jack Holt kdysi sloužil ve vojsku královny Kristiny, v době, kdy Strong bojoval na druhé straně, a v Londýně se chystal zorganizovat podloudný dovoz tabáku – tvrdil, že musí určitě vynést třicet tisíc tomu, kdo by půjčil patnáct set na podplacení posledního úředníka na celnici, který si ještě nechce nechat říct a větří, že se něco takového připravuje. Tom Diver býval u mexického válečného loďstva a věděl o jedné lodi, která byla v prvním roce války potopena s nákladem tři sta osmdesát tisíc dolarů a sto osmdesát tisíc liber ve zlatých prutech a dublonech. „Sem s osmnácti sty liber,“ říkal Tom, „a zítra jsem v prachu. Vezmu si s sebou čtyři muže a potápěčský zvon, a jestli za deset měsíců nejsem zpátky a nesedím v parlamentě, tak ať visím! A koupím si zpátky naše rodinné panství.“ Keightley, ředitel Polwheedlových a Tredyddlumových dolů na měď (které byly zatím ještě pod vodou), měl mimo skvělý bas jako málokterý zpěvák z povolání a mimo tu kancelář v přízemí ještě Smyrenskou společnost pro dovoz mycích hub a plán na podloudný dovoz rtuti, kterým ještě ukáže světu, co dovede. Filby býval vším možným: kaprálem u dragounů, polním kazatelem a misionářským agentem pro obrácení Irů na anglikánskou víru, hercem u komediantů v Greenwichi, kde ho našel otcův právní zástupce, když starý pán umřel a zanechal mu to nádherné panství, z kterého však syn nedostává nájemné a o němž nikdo neví, kde vlastně je. K těm ještě přibyl baronet sir Francis Clavering, který chodil rád do jejich společnosti, ačkoli jako společník nijak nevynikal a nijak zvlášť nepřispíval k všeobecné zábavě. Ale náramně s ním nadělali, protože byl bohatý a měl tak vznešené společenské postavení. Velice přívětivě tu a tam přispěl nějakou historkou a písničkou, a než nabyl svého bohatství, měl také svou zajímavou historii – pobyl si v nejednom vězení a podepsal se na hodně kolkovaných formulářů.

Hned jak se Altamont vrátil z Paříže, navázal styky se sirem Francisem Claveringem z hotelu, kde se tehdy ubytoval (přijel tam tehdy hodně oškubaný, když se uváží, jaký poklad briliantů a rubínů byl tomu poctivci svěřen). Baronet k němu tehdy poslal svého důvěrníka Stronga, který tam za Altamonta zaplatil jeho malý účet a pozval ho, aby se dvě tři noci vyspal v jeho bytě, kde se Altamont potom usídlil na trvalo. Mít s tím člověkem obchodní jednání, to bylo docela v pořádku, ale mít ho usazeného ve vlastním bytě a být ustavičně obtěžován jeho přítomností, to chevalierovi nebylo moc po chuti, a tak si svému mecenáši na něho nemálo naříkal.

„Byl bych rád, kdybys toho medvěda strčil do klece k někomu jinému,“ říkal Claveringovi. „Ten chlap není gentleman. Nerad s ním chodím po ulici. Je vystrojený jako černoch ve svátek. Onehdy jsem ho vzal do divadla, ale představ si, že nadával herci, který hrál úlohu padoucha, a nahlas ho proklínal, takže ho lidé v lóžích chtěli nechat vyhodit. Jako druhý kus dávali Loupežníka – víš, Wallack přijde na jeviště zraněný a umře. A když umřel, Altamont se rozbrečel jako malé dítě a křičel, že to je hanebná nespravedlnost, a zase z toho byl poprask a celé divadlo se smálo. Pak jsem ho musel vyvést, protože si začal stahovat kabát a chtěl se pustit do jednoho člověka, který se mu smál – zařval na něj, aby se mu postavil jako muž. – Kdo to je? Odkud se tu k ďasu vzal? Franku, měl bys mi upřímně povědět, jak to s ním vlastně je – jednou to beztak musíš udělat. Jsem přesvědčen, že jste spolu nejspíš vykradli nějaký kostel. Měl by ses mi radši hned vyzpovídat, Claveringu – řekni mi, kdo to vlastně je, ten Altamont, a jak to přijde, že tě má takhle v moci.“

„Vzal ho čert! Kéž by už bylo po něm!“ bylo jediné, co mu baronet na to odpověděl, a tolik se zachmuřil, že Strongovi se nezdálo vhodné, aby pro tentokrát na mecenášovi ještě dál vyzvídal. Ale umínil si, že bude-li zapotřebí, sám se pokusí vypátrat tu tajnou příčinu, proč je Clavering tak závislý na Altamontovi.

KAPITOLA XLIII
Plukovník vypráví některá svá dobrodružství

Nazítří po večeři na Grosvenor Place, kde se tak znenadání objevil, vyšel plukovník Altamont brzo dopoledne ze své ložnice v Shepherd’s Inn a sestoupil o patro níž do Strongova obývacího pokoje, kde chevalier seděl v lenošce s novinami a s doutníkem. Byl to člověk, který se vždycky dovedl utábořit pohodlně, ať to bylo, kde bylo, a dávno před Altamontovým příchodem už spořádal vydatnou snídani – Grady mu k ní secundum artem usmažil vejce a opekl plátky slaniny. Strong byl vždycky dobře naložený a povídavý, a tak měl radši jakoukoli společnost než žádnou – svého spolubydlícího neměl vůbec rád a nebyl by truchlil, kdyby se mu bylo stalo to, co mu tak horoucně přál sir Francis Clavering, ale přesto s ním byl zadobře. V noci předtím velice přátelsky vyprovodil Altamonta do postele a z obavy, aby se něco nestalo, odnesl si svíčku s sebou. Pak viděl, že láhev pálenky, jíž se chtěl před spaním občerstvit, je prázdná, tak si zapálil dýmku a docela spokojeně si vypil sklenici vody, než se uložil k spánku. Tenhle požitek ho nikdy nezklamal – nic ho nemohlo připravit o duševní klid, měl bezvadné trávení a zdravou barvu, a ať se nazítří ráno měl vydat do boje nebo třeba do vězení (obojí už kdysi bylo jeho údělem), ať spal ve vojenském táboře nebo v base pro dlužníky, vždycky celou noc zdravě chrápal a probouzel se v dobré náladě a s chutí k jídlu do nového dne, vstříc bojům, svízelím i rozkoším.

První, co plukovník udělal, bylo, že zařval na Gradyho, aby mu dal pintu světlého piva, které si nejdříve nalil do cínového korbele a teprve pak si je podal k ústům. Korbel vyprázdnil naráz, zhluboka si oddychl, otřel si ústa rukávem županu (rozdíl v barvě jeho plnovousu a obarvených licousů byl už dávno nápadný kapitánu Strongovi, který si také povšiml, že pod černou parukou má světlé vlasy, ale nikdy se o těchhle věcech nezmínil), načež si znovu zhluboka oddychl a prohlásil, že se tím pivem ohromně občerstvil. „Není nad pivo, když člověka po flámu pálí žáha. V Kalkatě jsem ráno kolikrát vypil tucet lahví ležáku a – a –“

„A v Lucknowu asi taky,“ dodal Strong se smíchem. „Objednal jsem to pivo schválně kvůli tobě – věděl jsem, že to po včerejšku budeš potřebovat.“ A plukovník začal vyprávět o dobrodružstvích, která včera večer zažil.

„Nemůžu za to,“ začal a několikrát se velkou pěstí udeřil do hlavy, „ale když se napiju, vyvádím jako blázen – jak mám před sebou láhev chlastu, není na mě spolehnutí. Jak začnu pít, nedovedu toho nechat, dokud není prázdná – a když ji vypiju, na mou duši nevím, co pak dělám a mluvím. Včera jsem se docela klidně navečeřel doma. Grady mi nalil jen ty moje dvě sklenice a měl jsem v úmyslu strávit večer při ruletě, střízlivý jako farář. Pročpak jsi nechal tu zatrolenou vzorkovou láhev ginu venku, Strongu? A Grady si zrovna taky musí někam vyjít a nechá mi vařit v kotlíku vodu na čaj. Nedalo se nic dělat, nedovedl jsem si to odepřít. A tak jsem ji, hrome, celou vychlastal. A patrně jsem potom pil dál v tom pekelném zlodějském brlohu.“

„Co? Tos byl i tam?“ podivil se Strong. „Ještě předtím, než jsi šel na Grosvenor Place? Tos tedy začal hodně brzy.“

„Brzy, co – když ještě není devět, a člověk už je ožralý a nechá se oškubat! Ale bylo to tak. Jo, zrovna tam jsem musel jít, já blbec. Byli tam na večeři Blackland a mladý Moss a ještě dva tři ti zloději. Kdyby se byla hrála ruleta, byl bych musel vyhrát. Ale my jsme ji nehráli. Oni sakra věděli, že v ruletě by byli biti – byl bych je určitě oškubal – zaručeně by byli biti, to ti povídám. Ale byli na mě moc chytří. Ten darebák Blackland vytáhl kostky a pustili jsme se do hazardu rovnou na jídelním stole. A tak jsem tam nechal všecky ty peníze, co jsem měl ráno od tebe – zatracená smůla! To mě rozzuřilo, patrně jsem měl náramně horkou hlavu, a tak mě napadlo, abych si sehnal peníze od Claveringa – pamatuju se, že jsem odtamtud odešel s tím nápadem, a pak – a pak už ani nevím, co se dělo dál, až jsem se dnes ráno probudil a slyším starého Bowse v čísle 4 hrát na piano.“

Strong si zapálil doutník uhlíkem a chvíli podumal, načež řekl: „Plukovníku, moc by mě zajímalo, jak to děláš, že z Claveringa vždycky vytáhneš peníze.“

Plukovník se dal do smíchu. „Ha, ha! Vždyť mi je dluží!“

„No, mně se nezdá, že by tohle mohlo Franka přimět k placení,“ prohlásil Strong. „Dluží peníze spoustě lidí, nejen tobě.“

„Ale mně je vrací, protože mě má moc rád,“ odpověděl Altamont s pohrdlivým smíchem. „Má mě rád jako bratra, kapitáne, však to víš. – Ne? – Že nemá? – No, možná, že nemá. Ale nevyptávej se, Strongu, a já ti nebudu lhát – tenhle nápad bych si na tvém místě radši nechal zajít, kamaráde.“ A za chvíli řekl: „Ale já už té zatrolené kořalky nechám – musím toho nechat, nebo to bude má zkáza.“

„Pravda, plete se ti z ní rozum a říkáš divné věci,“ poznamenal kapitán a upřeně se Altamontovi zadíval do obličeje. „Jen si vzpomeň, cos říkal včera večer u Claveringa.“

„A co jsem tam říkal?“ zeptal se honem plukovník. „Snad jsem něco nevyžbleptal? Sakra, Strongu, snad jsem něco nevyžbleptal?“

„Nevyptávej se a já ti nebudu lhát,“ odbyl ho chevalier. Vzpomněl si na to, co Altamont večer řekl u sira Francise, a jak se honem klidil od stolu, jakmile poznal majora Pendennise čili kapitána Zobáka, jak majora nazval. Ale Strong si řekl, že si vyžádá vysvětlení toho názvu od někoho jiného než od Altamonta, a proto mu jej raději nepřipomněl. „Ne, nic jsi nevyžbleptal, plukovníku, když se ti to slovo tak líbí. Já jsem jenom zkoušel, jestli by ses nechal nachytat – ale doopravdy jsi neřekl nic, čemu by hned tak někdo porozuměl – na to jsi už měl moc v hlavě.“

Tím líp, pomyslil si Altamont a zhluboka si oddychl, jakoby úlevou. Strong si toho všiml, ale neřekl nic – druhý však měl sdílnou náladu, a tak mluvil dál.

„No, přiznám se ke svým chybám. Jsou věci, kterým nedovedu odolat, ať dělám, co chci: je to flaška kořalky, hazard a krásná žena. Těmhle třem žádný mužský neodolá, aspoň žádný, co za něco stojí, co má kuráž a oheň. A na světě snad není žádná zem, kde bych se kvůli těmhle třem nebyl dostal do maléru.“

„Opravdu?“

„Jo, od těch časů, co jsem v patnácti letech utekl z domova a dal jsem se za stevarda na loď Východoindické společnosti, až dodnes, a to mi je už padesát, byly ženské vždycky má zkáza. Vždyť jedna – měla báječné černé oči a na krku plno drahokamů, nastrojená byla v atlase a hermelínu jako nějaká vévodkyně – povídám ti, taková jedna ženská mi v Paříži vyfoukla skoro celý ten tisíc liber, s kterým jsem odtud odjel. Copak jsem ti to nikdy nevyprávěl? No, nevadí. Zprvu jsem byl náramně opatrný, měl jsem sice spoustu peněz, ale dával jsem si na ně pozor a žil jsem si jako gentleman – plukovník Altamont, hotel Meurice, a tak dále – nehrál jsem nikde, jen ve veřejných hernách, a víc jsem vyhrával, než prohrával. Považ, byl tam člověk, kterého jsem vídal v hotelu i v Palais Royal, náramný fešák v bílých glazé rukavicích a s bradkou, jmenoval se Bloundell-Bloundell – někdo mě s ním seznámil a on mě pozval na večeři a bral mě s sebou na soirées u hraběnky de Foljambe – báječná ženská, Strongu – ty oči! A jak báječně hrála na piano! Sedla si ti k pianu a zpívala, koulela po člověku očima a šveholila, div jí nezaprodal duši. Pozvala mě, abych k ní chodil na večírky každé úterý – a to se ví, já jsem zas kupoval lóže do opery a vodil jsem ji na večeře do restaurací. Ale měl jsem delší dobu štěstí ve hře, a tak peníze od chudáka Claveringa nepadly na ty večeře a lóže v opeře. Ne, sakra, o ty jsem přišel jinak. Jednou nás bylo u hraběnky několik po divadle na souper – pan Bloundell-Bloundell, vážený člen sněmovny Deuceace, markýz de la Tour de Force – samý výkvět společnosti a vrchol vznešenosti – báječné jídlo a samozřejmě spousta šampaňského a pak navrch ještě koňak, sakra. To se ví, pil jsem – pil a pil – hraběnka mi míchala poháry punče a po jídle jsme si sedli ke kartám a taky ke grogu a já jsem hrál a pil, a tak ani nevím, co jsem dělal. Byl jsem na tom tak jako včera večer. Nějak mě dostali domů a do postele, probudil jsem se až druhý den ráno s příšerným bolením hlavy – přišel mě vzbudit můj sluha, že prý chce se mnou mluvit vážený Deuceace, čeká prý v obývacím pokoji. ‚Jak se daří, plukovníku?‘ ozve se najednou – to už byl u mě v ložnici. ‚Jak dlouho jste tam včera ještě zůstal, když jsem odešel? Začaly se zvyšovat sázky, bylo to na mě moc, však jste na mně za tu noc vyhrál už dost.‘

‚Jak to, já?‘ povídám. ‚Já, milý kamaráde?‘ (Je to hraběcí syn, ale byli jsme náramní kamarádi, jako ty a já.) ‚Jak to, milý kamaráde?‘ A on začne vykládat, že si při jednadvaceti ode mě vypůjčil třicet louisů, že mi na ně dal směnku a že jsem si ji strčil do náprsní tašky, než odešel. Vytáhnu tu tašku – dárek od hraběnky – a opravdu, byla tam ta směnka, a on mi na místě, na noční stolek, vysázel třicet louisů ve zlatě. Tak jsem prohlásil, že je gentleman, a zeptal jsem se ho, jestli mu mám něco nabídnout, že mu to sluha přinese, ale vážený Deuceace řekl, že ráno nepije a že už musí jít, má prý nějaké jednání.

Za chvíli zas u mého bytu někdo zvoní – tentokrát to jsou Bloundell-Bloundell a ten markýz. ‚Bong jour, marky,‘ povídám. ‚Dobré jitro – nebolí vás hlava?‘ nato on. Tak jsem řekl, že bolí a že jsem včera asi byl náramně divný, ale oba prohlásili, že se jim vůbec nezdálo, že bych byl přebral – že dovedu pít důstojně jako nějaký soudce.

‚Tak vida, byl u vás Deuceace,‘ povídá markýz, ‚potkali jsme ho v Palais Royal, když jsme šli od snídaně. Už se s vámi vyrovnal? Berte, dokud můžete – když jde o prohrané peníze, není na něj spolehnutí – na Bloundellovi vyhrál tři poníky, a tak vám radím, berte ty peníze, dokud nějaké má.‘

‚Už mi je dal,‘ povídám. ‚Ale neměl jsem ani páru, že mi něco dluží, a vůbec se nepamatuju, že bych mu byl půjčil třicet louisů.‘

Při tom se markýz a Bloundell na sebe podívají a nějak se usmívají a pak povídá Bloundell: ‚Plukovníku, vy jste divný člověk. Podle toho, jak jste se choval, nebyl by nikdo uhádl, že jste včera večer pil něco jiného než čaj, a přece se ráno na nic nepamatujete. Ale, ale – tohle si vykládejte někomu jinému, kamaráde – na tohle my nic nedáme.‘

‚En effet,‘ povídá markýz, který si zatím před zrcadlem nad krbem kroutil ten svůj černý knírek, a udělá proti mně pár takových výpadů, jak jsme se to učili v šermířské škole. (Všichni jsme se mu tam obdivovali a u Lepage jsem ho viděl, jak čtrnáctkrát za sebou porazil fleuretem sádrového panáka.) ‚Ale k věci, plukovníku – to víte, čestné dluhy je nejlíp vyrovnat hned, a snad vám to nepřijde nevhod, když tu maličkost ze včerejška vyřídíme teď.‘

‚Jakou maličkost?‘ povídám. ‚Copak mi taky dlužíte peníze, markýzi?‘

‚Ale, ale, nechte už těch žertů. Mám od vás vlastnoruční úpis na tři sta čtyřicet louisů. Le voici!‘ a vytáhne z náprsní tašky nějaký papír.

‚A já na dvě stě deset,‘ povídá Bloundell-Bloundell a taky mi předloží nějaký papírek.

Tohle mě tak udivilo a rozzuřilo, že jsem vyskočil z postele a hodil jsem na sebe župan. ‚To jste si sem přišli dělat ze mě blázny?‘ povídám. ‚Nedlužím vám ani ty dvě stě, zrovna tak jako ne dva tisíce, ba ani dva louisy, a nedostanete ode mě ani vindru! Vy si myslíte, že mě na ty vlastnoruční úpisy nachytáte? Dovolte, abych se tomu vysmál, i vám – vy dva –‘

‚Vy dva – co?‘ povídá Bloundell. ‚Ovšem, my víme, že jsme dva čestní lidé, plukovníku Altamonte – nepřišli jsme sem pro legraci a nenecháme si od vás nadávat. Buď nám zaplatíte, nebo o vás rozhlásíme, že jste podvodník, a jako podvodníka vás taky vytrestáme,‘ povídá Bloundell.

‚Oui, parbleu,‘ povídá markýz – vůbec jsem si ho nevšímal, skrčka, mohl jsem ho vyhodit z okna, ale s Bloundellem to bylo něco jiného – je to silák, váží o třicet liber víc než já a je o šest coulů vyšší, tak bych na něj asi byl nestačil.

‚Buď monsieur zaplatí, nebo mi monsieur dá zadostučinění. Povídám vám, že nejste nic jiného než polisson, plukovníku Altamonte,‘ – takhle mě, prosím, nazval,“ řekl Altamont a ušklíbl se, „oba mi pak ještě hezkou chvíli takhle nadávali, a tak jsme se hrozně pohádali, když tu najednou zas někdo přišel. Byl to můj přítel – jeden pán, s kterým jsem se seznámil v Boulogni a kterého jsem sám uvedl k hraběnce. Ten předešlý večer vůbec nehrál, naopak varoval mě před Bloundellem a před těmi druhými, a tak jsem mu pověděl, o co jde – a ti druzí dva taky.

‚Je mi velice líto,‘ povídá. ‚Mermomocí jste chtěl hrát dál, ačkoli vás hraběnka žádala, abyste toho už nechal. Tihle dva pánové už několikrát chtěli přestat. To vy jste mermomocí chtěl zvyšovat sázky, ne oni,‘ Zkrátka byl úplně na jejich straně proti mně, a když ti dva odešli, tvrdil, že mě markýz zaručeně zastřelí, jako že se jmenuju – no – tak jak se jmenuju. ‚Hraběnka se z toho dala do pláče,‘ řekl. ‚Ona tyhle dva nemůže vystát a kolikrát prý vás před nimi varovala.‘ (Je to pravda, často mi říkala, abych s nimi nikdy nehrál.) ‚Div nedostala hysterický záchvat ze strachu, že se s nimi pohádáte a že vám ten protiva markýz prostřelí lebku. Tak se mi zdá,‘ povídá můj přítel, ‚že ta ženská je do vás šíleně zamilovaná.‘

‚Myslíte?‘ povídám, a přítel mi řekl, že před ním padla na kolena a prosila ho: Zachraňte plukovníka Altamonta!

Jakmile jsem se ustrojil, šel jsem krásnou hraběnku navštívit. Když mě uviděla, zavřískla a div neomdlela. Říkala mi můj Ferdinande – na mou duši, říkala!“

„Já jsem myslel, že se jmenuješ Jack,“ namítl Strong se smíchem, načež se plukovník nad obarveným plnovousem silně zarděl.

„Člověk přece nemusí mít jen jedno jméno, že, Strongu?“ řekl. „Když jsem s dámou, užívám radši toho hezčího. Hlavní je, že mi říkala křestním jménem. A plakala, div mi to srdce neutrhlo. Nemůžu vidět ženskou plakat – jakživ jsem to nesnesl – hlavně dokud ji mám rád. Řekla, že nesnese pomyšlení, že jsem u ní prohrál tolik peněz. Nepřijal bych její brilianty a perlové náhrdelníky, abych mohl splatit aspoň část těch peněz?

Přísahal jsem, že bych od ní nepřijal žádný šperk, i kdyby měl stát jen farthing – beztak jsem si myslel, že všechny dohromady nestojí za moc víc – ale co ženská může pro člověka udělat víc než dát mu všechno, co má? Takovéhle ženské mám rád a vím, že jich jsou spousty. Tak jsem jí řekl, aby si s těmi penězi nedělala starosti – že jim beztak nedám ani vindru.

‚Ale to vás zastřelí!‘ řekla. ‚To mi mého Ferdinanda zabijí.‘“

„No ovšem – to mi mého Jacka zabijí – tohle by francouzsky už tak pěkně neznělo,“ podotkl Strong se smíchem.

„Na jménech tu přece nezáleží,“ řekl plukovník rozmrzele. „Čestný člověk si přece může dát jméno, jaké chce, ne?“

„Tak vyprávěj dál,“ pobídl ho Strong. „Řekla, že tě zabijí.“

„‚Ne,‘ povídám, ‚nezabijí, přece se od toho lumpa markýze nenechám oddělat – jen ať se opováží na mě sáhnout, vyrazím mu mozek, ať je třeba markýz.‘

Hraběnka se při těch slovech zarazila, jako bych byl řekl něco pohoršlivého. ‚Rozumím plukovníku Altamontovi správně?‘ povídá. ‚Znamená to, že britský důstojník se odmítá utkat na poli cti, když ho k tomu někdo vyzve?‘

‚K sakru s tím polem cti, hraběnko!‘ povídám. ‚Snad byste nechtěla, abych tomu darebákovi sloužil za terč, aby se na mně cvičil ve střelbě bambitkou?‘

‚Plukovníku Altamonte,‘ povídá hraběnka, ‚domnívala jsem se, že jste čestný muž – domnívala jsem se, že – ale na tom teď už nezáleží. Sbohem!‘ A zdusila hlas kapesníkem a vyplula z pokoje.

‚Hraběnko!‘ vykřikl jsem, běžel jsem za ní a popadl jsem ji za ruku.

‚Nechte mě být, monsieur le Colonel!‘ řekla a vytrhla se mi. ‚Můj otec byl generál naší slavné armády. Voják by měl vědět, že musí platit všechny své čestné dluhy.‘

Co jsem mohl dělat! Všichni byli proti mně. I Carolina tvrdila, že jsem ty peníze prohrál – ale já se na to vůbec nepamatuju. Pravda, vzal jsem peníze od Deuceace, ale jen proto, že mi je sám nabídl, a to je přece něco docela jiného. Všichni ti lidi byli aristokrati a potrpěli si na čest – markýz a hraběnka byli z nejpřednějších francouzských rodů. A tak než bych si ji rozhněval, radši jsem ty peníze zaplatil, vzal to ďas! Pět set šedesát zlatých napoleonů, k ďasu! – A k tomu ještě tři sta, které jsem prohrál při revanši.

A to dodnes ani nevím, jestli jsem se nenechal obalamutit,“ dodal plukovník zadumaně. „Někdy si myslím, že mě obalamutili – ale Carolina mě přece měla tak ráda! Jakživa by nedopustila, aby mě ošidili – určitě ne – no, a jestli přece, tak se v ženách klamu.“

Plukovník by se byl hodnému kamarádovi Strongovi možná svěřil s ještě jinými událostmi ze svého života, ale vyrušilo ho klepání na dveře bytu, a když sluha Grady šel otevřít, ukázalo se, že ty dva vážené pány přišel navštívit sám sir Francis Clavering.

„Pan šéf, k ďasu!“ zvolal Strong, neboť ho mecenášův příchod zřejmě překvapil. „Co tady chce?“ zabručel a zpod hustého obočí se na baroneta přísně zadíval. „Vsadil bych se, že nic dobrého.“ Věru, ať se sir Francis Clavering objevil kdekoli, málokdy to věstilo něco dobrého.

A když nešťastný baronet přišel ke Strongovi do Shepherd’s Inn, bylo to obvykle kvůli penězům – obyčejně tam už na něho čekal nějaký pán z finančnických kruhů, nebo si počkal dole u Campiona, a jednalo se o uzavření nějaké směnky nebo prodloužení splatné lhůty. Clavering byl člověk, který si nikdy nedovedl spočítat své dluhy, ač je dělal odjakživa. Dokud mohl směnku prolongovat, nedělal si s ní starosti – a pokud si dnes nemusil dělat starosti, byl ochoten podepsat směnku takřka na jakýkoli obnos, splatný třeba hned zítra. Byl to člověk, kterému by ani největší jmění nebylo natrvalo nic platné – byl stvořen k tomu, aby byl co chvíli na mizině, aby „v malém“ šidil a „ve velkém“ byl obětí šejdířů prohnanějších než on – aby skrblil a bezohledně šidil, zrovna tak bezectně jako ti, kdo šidili jeho, a lehkověrně se nechal napálit chytrým darebákem právě proto, že sám byl taková držgrešle. Svého času toho tolik nalhal a uchyloval se k tak mrzkým fintám, aby se vyhnul splacení malého dloužku a ošidil malého věřitele, že by to odvážnějšímu darebákovi bylo stačilo, aby si nadělal jmění. I na vrcholu blahobytu to byl mrzký šejdíř. I kdyby byl býval korunní princ, nemohl být větší slaboch, ničema, zhýralec a nevděčník. Nedovedl se v životě pohybovat, leda když se mohl o někoho opřít, a přece měl nedůvěru ke každému, kdo by byl za něho jednal. Zmařil každý plán vymyšlený v jeho prospěch tím, že tajně jednal proti lidem, které sám zplnomocnil. Strong Claveringa znal a posuzoval ho zcela správně. Nescházeli se jako přátelé, ale chevalier Claveringovi sloužil, zrovna tak jako na vojně dělal únavné pochody a při obležení se podílel na nebezpečí a strádání – protože to byla jeho povinnost, kterou na sebe vzal dobrovolně. „Co tu asi chce?“ pomyslili si ti dva důstojníci posádkou v Shepherd’s Inn, když se u nich ukázal baronet.

V jeho bledém obličeji se zračila veliká zlost a podrážděnost. „Tak už se zase spouštíte!“ řekl Altamontovi.

„Jak to?“ zeptal se opovržlivě Altamont.

„Zase jste byl v Rouge et noir – včera večer!“

„Jak to víte – copak jste byl při tom? Byl jsem v klubu, ale nehrál jsem ruletu – zeptejte se tady kapitána – vyprávěl jsem mu o tom. Hrál jsem v kostky, a dostal jsem se k tomu náhodou, sire Francisi, čestné slovo, náhodou!“ A upřel na baroneta významný, posměšně pokorný pohled, což Claveringa zřejmě rozzuřilo ještě víc.

„Mně na tom k ďasu záleží, jak takový člověk jako vy prohrává peníze, jestli v kostkách, nebo v ruletě!“ rozkřikl se baronet z plna hrdla a připojil ještě spoustu jiných zaklení. „Ale jsem proti tomu, abyste užíval mého jména v souvislosti s tím vaším. – Zatraceně, Strongu, proč ho líp nehlídáte? Povídám vám, že zase podepsal směnku mým jménem a peníze prohrál – to si nedám líbit – ne, tohle si nedám líbit! Tohle by si nedal líbit nikdo na světě! – Víte, kolik jsem musel za vás zaplatit?“

„Jen docela málo, sire Francisi, jen patnáct liber, kapitáne Strongu, na víc by ode mě beztak směnku nevzali – a proto byste se nemusel takhle zlobit, šéfe! Vždyť to je maličkost, ani jsem se o tom Strongovi nezmínil – viď, kapitáne? Dokonce mi to úplně vypadlo z paměti – zavinil to ten zatracený grog, co jsem tam vypil.“

„Ať jste tam vypil, co chtěl, do toho mi nic není. Mně na tom nezáleží, co vypijete a kde to vypijete – jen když to není v mém domě. A také nestrpím, abyste si přišel do mého domu, kdy vám napadne, a vtíral se mezi mé hosty – jak jste se vůbec opovážil přijít včera večer na Grosvenor Place – co si mí přátelé o mně pomyslí, když si takový člověk jako vy přijde bez pozvání ke mně do jídelny, a k tomu opilý, a začne si objednávat pití, jako by tam byl pánem domu?“

„Nejspíš si pomyslí, že se znáte s moc divnými lidmi,“ odpověděl Altamont, který se nenechal přivést z dobré nálady. „Poslyšte, baronete, já se vám omlouvám – na mou duši se omlouvám, a copak mezi dvěma gentlemany takováhle omluva nestačí? Uznávám, že to bylo trochu silné pivo, přijít si z čista jasna k vám do baráku a objednat si pití, jako bych byl tadyhle kapitán. Ale už předtím jsem měl přebráno, víte, a proto se mi chtělo pít dál – to je přece jasné – a přišel jsem k vám proto, že mi v Rouge et noir už nechtěli půjčit peníze na vaše jméno – chtěl jsem si s vámi o tom promluvit. Že to odmítli mně, to nic – ale odmítnout směnku na vaše jméno, když jste tam takový častý host, a k tomu baronet a člen parlamentu a samozřejmě gentleman – vem mě čert, ale tohle je nevděk!“

„Jestli to k ďasu uděláte ještě jednou – jestli se ještě jednou opovážíte přijít nepozvaný do mého domu – jestli se, u Joviše, ještě jednou opovážíte zneužít mého jména v hráčském brlohu – nebo kdekoli jinde – nebo jestli se ještě jednou na mne odvoláte či oslovíte-li mě na ulici nebo někde jinde, dřív než oslovím já vás – tak vás k ďasu zapřu, vůbec se k vám nebudu znát – a víckrát už ode mne nedostanete ani šilink!“

„Nedrážděte mě, šéfe!“ zabručel Altamont. „Přestaňte s tím, jestli se opovážím tohle nebo tamto – nebo dostanu vztek a zrovna to udělám! Včera večer jsem k vám neměl chodit, já vím, že jsem neměl, ale už jsem vám řekl, že jsem byl opilý, a tohle by mezi dvěma gentlemany mělo stačit.“

„Vy a gentleman! Sakra, jak se takový chlap jako vy opovažuje říkat si gentleman?“ rozkřikl se baronet.

„Baronet nejsem, já vím,“ zabručel Altamont, „a skoro jsem už zapomněl, co to je být gentleman, ale – ale kdysi jsem byl gentleman a můj otec také, a tak si takovéhle řeči od vás nedám líbit, sire Francisi Claveringu, to je jasné. Chci zas odjet z Anglie. Tak proč mi nedáte peníze a nenecháte mě odjet? Copak vy se k ďasu máte válet v penězích, a já nemám mít žádné? Jak to, že vy máte vlastní dům a spoustu stolního stříbra, a já mám tady jako žebrák bydlet v podkroví v Shepherd’s Inn? Copak nejsme partneři? Já mám přece zrovna tak právo být bohatý jako vy, ne? Jestli chcete, povězte tady Strongovi, jak to s námi je, a požádejte ho, aby nás rozsoudil. Mně na tom nezáleží, když se to tajemství prozradí člověku, který je neroztroubí. Poslyš, Strongu – snad už tušíš, jak to všecko je – totiž já a tady šéf –“

„Sak – držte hubu!“ rozkřikl se zuřivě baronet. „Jak ty peníze seženu, hned je dostanete. Přece si je sám nedělám. Sám jsem v takové tísni a mám tolik starostí, že nevím kudy kam. Já se zblázním, k čertu! – Já se zblázním! Nejradši bych se tu už vůbec neviděl, protože jsem ten nejnešťastnější tvor na světě. Poslyšte, Altamonte, nedbejte na to, co mluvím – když nejsem ve své kůži – a dnes mě pekelně trápí žlučník – k ďasu, tak každému nadávám a nevím, co mluvím. Odpusťte mi, jestli jsem vás urazil. Já – já to zkusím, jestli bych tu maličkost mohl nějak sehnat. Strong to zkusí. Na mou čest, zkusí. A poslyš, Strongu, potřebuji s tebou mluvit, kamaráde. Pojď na minutku do kanceláře.“

Skoro všechny Claveringovy útoky končily takhle potupně – hanebným ústupem. Altamont se za baronetem posměšně ušklíbl, když ten odcházel z pokoje do kanceláře, kde si chtěl o samotě promluvit s kapitánem. Strong byl jeho pravá ruka.

„Co to vy dva spolu máte?“ zeptal se ho Strong. „Patrně nějaká stará historie.“

„Ano, k ďasu!“ odpověděl baronet. „Včera večer jsem v Little Coventry prohrál dvě stě na hotovosti a na další tři sta jsem vystavil šek. Na ženinu banku, se zítřejším datem – a musím mít krytí, nebo čert ví, co bych musel ještě platit. Když mi posledně zaplatila dluhy, zapřisáhl jsem se, že víckrát nevezmu kostky do ruky, a ona bude držet slovo, Strongu, a tohle manželství rozváže, jestli to takhle půjde se mnou dál. Byl bych šťastný, kdybych měl ročně tři sta – šel bych si svou cestou. V nějakých německých lázních se člověk se třemi sty může mít po čertech dobře. Jsem zatr – – – lehkomyslný – nejradši bych se utopil v Serpentině. Nejradši bych, aby už bylo po mně, k ďasu, věř! Škoda, že jsem ty saframentské kostky vůbec někdy vzal do ruky! Včera večer jsem měl hezky dlouho štěstí, sázel jsem si na pět a vyhrával, celý večer jsem si házel sedm, nebo aspoň pět, až do té chvíle, kdy mi ti sprosťáci chtěli platit Altamontovou směnkou, podepsanou mým jménem. V té minutě se štěstí obrátilo. Nebyl jsem při hodu ani třikrát za sebou, odešel jsem úplně oškubaný, a ještě jsem jim tam nechal ten šek, u všech hromů! Jak ty peníze seženu? Blackland mi nepočká. Hulker & Bullock to ihned oznámí mé ženě. K čertu, Nede, já jsem nejnešťastnější tvor v celé Anglii!“

Ned si tedy musel vymyslit plán, aby utěšil baroneta, sklíčeného tím neštěstím, a bezpochyby přišel na nějaký nápad, jak by si pro mecenáše ty peníze někde vypůjčil, poněvadž toho dne zůstal hezky dlouho o samotě pohromadě s panem Campionem v jeho kanceláři. Altamont zase jednou měl v kapse pár liber ve zlatě a mimo to i slib, že jich dostane víc – a tak baronet nepotřeboval přivolávat na sebe smrt, alespoň tak dva tři měsíce. Strong si dal dohromady, co se dověděl od plukovníka i od sira Francise, a udělal si dost správnou představu, co ti dva asi spolu mají, že jsou jeden na druhém tak závislí.

KAPITOLA XLIV
Všelijaké rozhovory

Po těch večeřích na Grosvenor Place a v Greenwichi, jichž se zúčastnil major Pendennis, přátelství a náklonnost toho ctihodného pána k rodině Claveringových zřejmě den ze dne vzrůstaly. Často je navštěvoval a paní domu neustále prokazoval různé pozornosti. Jako starý světák se těšil oblibě v mnohých domech, v nichž by jistě byli měli přijímat i vznešenou lady Claveringovou. Nechtěla by mylady přijít na velkou recepci v domě Gauntových? U vikomta Marrowfata ve Fulhamu bude hezké taneční dopoledne. Má tam být kdekdo (včetně vznešených osobností z těch nejvyšších kruhů) a má se tam tančit watteauovská čtverylka, při níž by to slečně Amoryové jistě náramně slušelo. K těmto i jiným zábavám byl úslužný major velmi laskavě ochoten lady Claveringovou doprovodit a rovněž byl ochotně k službám baronetovi ve všem, v čem by mu mohl být nápomocný.

Přestože se Clavering domohl takového společenského postavení a jmění, přijímala ho společnost pořád dost chladně a kolovaly o něm podivné, podezřívavé pověsti. Ve dvou klubech za sebou ho nepřijali za člena – dostal černou kuličku. V Dolní sněmovně se stýkal jen s několika málo členy velice pochybné pověsti, jelikož obzvláště vynikal tím, že si vždycky vybral moc špatnou společnost a samozřejmě se jí přizpůsoboval, jako se jiní přizpůsobují lidem, kteří stojí společensky nad nimi. Bylo by zlomyslné jmenovat ty členy parlamentu, s kterými Clavering obcoval. Zmíníme se snad jen o několika. Byl to na příklad kapitán Raff, vážený poslanec za Epsom, který se svého mandátu vzdal po nedávných dostizích v Goodwoodu, neboť se uvolil (jak říkal pan Hotspur, postrach vládní strany), že přijme nějaké poslání v Levantu. Nebo vlastenec Hustingson, poslanec za Islington, který od té doby, co byl jmenován guvernérem na ostrově Coventry, nepozvedá už hlas, aby někoho usvědčoval z úplatkářství. Nebo Bob Freeny, z booterstownské větve Freenyových, který je znamenitý střelec, a proto o něm raději budeme mluvit s největší úctou. Ale ze všech těchto pánů, s nimiž se z kolegiální povinnosti pan Hotspur musel stýkat, žádným tolik neopovrhoval a žádný mu nebyl tak z duše protivný jako sir Francis Clavering, nynější představitel starobylého rodu i jeho sídelního okrsku Claveringu, jenž měl od nepamětných dob svého zástupce v parlamentě. „Jestli vláda potřebuje takovéhohle člověka, když jde o hlasování, vsadím se, oč chcete, že ho najde v nejsprostší herně,“ říkal Hotspur. „Vzdělání se mu dostalo ve Fleetském vězení a jednou o něm ještě uslyšíme, že je v Newgate, dejte na mé slovo. Ten své Begum co nevidět zašantročí celé její jmění, párkrát ho dopadnou jako kapsáře a skončí někde na galejích.“ A když se i urozený Hotspur ke Claveringovi jako ke kolegovi dovedl chovat zdvořile, proč by také major Pendennis neměl z určitých důvodů tomu nešťastníkovi prokazovat pozornost?

„Má moc dobrý sklep a moc dobrého kuchaře,“ říkal major. „Dokud mlčí, nemůže nikoho pohoršovat, a on je náramně málomluvný. Jestli rád navštěvuje hazardní herny a nechá se podvodně obehrávat, co je mi do toho? Nestrkej zvědavě nos do cizích záležitostí, Pene – safra, každý člověk má doma nějakou tajnou skrýši, a byl by nerad, kdybychom mu do ní ty nebo já nakoukli. Proč bychom se po ní pídili, když nám je jinak otevřený celý jeho dům? A je to po čertech dobrý dům, jak ty i já moc dobře víme. A jestli pán domu není zrovna takový, jaký by měl být, jsou tam znamenité ženské. Begum moc nevyniká vzděláním, ale je to nejhodnější ženská na světě a po čertech chytrá, a co se týče té jejich Blanky, ty víš, co si o ní myslím, darebáku – ty víš, že podle mého přesvědčení o tebe náramně stojí a vzala by si tě na požádání. Ale ty nosíš nos tak vysoko, že by ti patrně nebyla vhod ani vévodská dcera – co? No, tak ti doporučuji, abys to zkusil a požádal některou z nich o ruku.“

Pen byl snad trochu opojen svými úspěchy ve společnosti a také ho možná už napadlo (nemálo k tomu přispívaly i ustavičné strýcovy narážky), že by slečna Amoryová měla dost velkou chuť navázat zase ten románek, který spolu, když byli o hodně mladší, zapředli na břehu venkovské říčky Mumlavy. Ale říkal, že zatím nepomýšlí na manželství – tak trochu si už osvojil strýcův světácký tón a mluvil o té instituci dost opovržlivě, kdežto mládenecký život si pochvaloval.

„Jste velice šťastný, strýčku, že jste sám, máte se takhle moc dobře,“ říkal, „a já také. Kdybych se oženil, jistě bych ztratil své místo ve společnosti, a mně se zrovna moc nechce uchýlit se do venkovského ústraní s nějakou paní Pendennisovou ani najmout si byt tady a nechat se obsluhovat služkou pro veškerou práci. Z takových milých iluzí jsem už vyrostl. Vyléčil jste mě z mé první lásky – byla to hloupá ženská, a kdyby si mě byla vzala, byla by dostala za manžela hlupáka, ke všemu ještě náramně mrzutého. My mladí žijeme rychle, strýčku, a já si v pětadvaceti připadám starší než mnohý starý dě – – starý mládenec, kterého vídám v okně u Bayse. Netvařte se uraženě, chtěl jsem tím jen říci, že jsem už blazeovaný, pokud jde o milostné záležitosti, a zrovna tak bych dnes v sobě nerozdmychal vášeň ke slečně Amoryové, jako bych už nemohl zbožňovat lady Mirabelovou. Je to škoda – moc se mi líbí, že sir Mirabel je schopen tak slepě ji milovat, a ta vášeň mu podle mého názoru snad slouží ke cti nejvíc ze všeho, co v životě dokázal.“

„Sir Charles Mirabel se vždycky moc zajímal o divadlo,“ řekl major – mrzelo ho, že synovec mluví lehkovážně o člověku v tak vysokém společenském postavení, jako je sir Charles. „Už od mládí měl velký zájem o divadlo. Když byl pážetem u korunního prince, hrál divadlo v Carlton House – vždycky se pletl do těchhle věcí. Mohl si dovolit oženit se, s kým chtěl – a lady Mirabelová je velice slušná dáma, všude ji rádi vidí – pamatuj, všude. Zve si ji vévodkyně z Connaughtu, zve si ji lady Rockminsterová – a tak se mladíkům nesluší, aby mluvili lehkovážně o lidech v tomhle společenském postavení. V celé Anglii není tak slušná dáma jako lady Mirabelová a ti dědkové v okně u Bayse, jak jim říkáš, patří k nejurozenějším pánům v Anglii – vy mladí byste se měli od nich trochu naučit způsobům, společenskému chování a skromnosti.“ Major začínal mít dojem, že z Pena se stává protivný a drzý náfuka, a že ho společnost nějak moc zhýčkala.

Pena to bavilo, že se strýc zlobí. Dělalo mu to vždycky dobře, když mohl prokouknout nějakou strýcovu slabůstku, a jeho světácký starý Mentor mu nikdy nemohl zkazit náladu. „Já jsem z generace, která je mladá už patnáct let, a jestli se vám zdáme neuctiví, měl byste znát tu dnešní,“ chytře strýci uhnul. „Nedávno jsem si pozval na snídani jednoho vašeho protégé. Říkal jste mi, abych si ho pozval, a tak jsem vám to pro radost udělal. Celý den jsme chodili po zdejších pamětihodnostech, pak jsme se v klubu navečeřeli a šli jsme do divadla. Řekl, že víno v klubu Polyanthus není tak dobré jako u Ellise v Richmondu, po snídani kouřil Warringtonův cavendish, a když jsem mu na rozloučenou dal na památku libru ve zlatě, prohlásil, že jich sice má dost, ale přijme ji, aby ukázal, že není pyšný.“

„Tak? – Ty sis pozval mladého Claveringa?“ podivil se major a okamžitě se usmířil. „Skvělý hoch, trochu divoký, ale skvělý chlapec – rodičům je takováhle pozornost milá, a takhle se můžeš našim váženým přátelům z Grosvenor Place nejlíp zavděčit. Tak tys ho vzal do divadla a dals mu bakšiš? To bylo správné, tos udělal dobře!“ A s těmi slovy se Mentor s Telemachem rozloučil a pomyslil si, že ti mladíci nejsou tak zlí, a že by synovec přece jen mohl ještě něco dokázat.

Když mladému pánu Claveringovi přibývala léta a tělesná síla, nestačila už na něho autorita milujících rodičů ani vychovatelky – nejenže se nenechal řídit jejich příkazy, ale spíš sám řídil je. Vůči svému papá byl zamlklý a nevrlý, ale beztak se mu spíš vyhýbal – na mamá křičel a div se s ní nepopral, když mezi nimi povstal nějaký spor, pokud šlo o ukájení jeho choutek nebo nějakou jinou jeho náruživost – a když se při učení dostal do křížku s vychovatelkou, zkopal tu tichou chudinku do lýtek tak zuřivě, že si ji úplně podrobil a podmanil. Byl by se takhle vypořádal i se svou sestrou Blankou, a také se jednou dvakrát pokusil takhle ji zdolat, ale projevila nesmírnou energii a kuráž a citelně ho zpohlavkovala, takže ji radši už přestat obtěžovat a vylévat si zlost na vychovatelce a mamá i na komorné své mamá.

Když se rodina odstěhovala do Londýna, sir Francis nakonec usoudil, že by ho, „chudáčka, měli snad poslat do školy“. A tak synáčka a dědice jména Clavering poslali do ústavu důstojného pána Otty Rose v Twickenhamu, kde se mladým šlechticům a gentlemanům dostávalo přípravného vzdělání, než byli připuštěni ke studiím na slavných anglických vyšších učilištích.

Nemáme v úmyslu sledovat mladého pána Claveringa na jeho studijní dráze – cestičky ke chrámu Vědění měl upraveny pohodlněji než někteří z nás, příslušníků dřívějších pokolení. Vypravili ho k té svatyni tak říkajíc v kočáře se čtyřspřežím a mohl se zastavovat na občerstvení, téměř kdy se mu zachtělo. Od nejútlejšího mládí nosil lakované botky, batistové kapesníky a citronově žluté kožené rukavičky nejmenšího čísla, jaké se u nás vyrábějí. U pana Rose se mladí páni museli denně k večeři převlékat – nosili župany s tureckým vzorkem, v ložnicích měli zatopeno v krbu, jezdili na koních nebo cvičili se v řízení závodních kočárků a pomádovali si vlasy. Principál byl proti tělesným trestům – domníval se, že k výchově mládeže naprosto postačí mravní kázeň, a tak mladíci v mnohých vědních oborech dělali hodně rychlé pokroky – na příklad umění pít a kouřit doutníky si osvojili ještě dřív, než byli věkem způsobilí ke studiu na vyšších učilištích. Mladý Frank Clavering kradl otci havanské doutníky, vozil si je do školy a kouřil je ve stáji v nečekaně raném období svého života, a když mu bylo deset let, dovedl pít šampaňské zdatně jako praporčík od dragounů, kterému už rostou vousy.

Když ten zajímavý chlapec přijel domů na prázdniny, prokazoval mu major Pendennis zrovna tak horlivou a zdvořilou pozornost jako i ostatním v rodině, ačkoli hoch projevoval vůči starému Parukáči, jak se majorovi přezdívalo, spíš opovržení – když se dvorný major s licoměrným úsměvem klaněl lady Claveringové a slečně Amoryové, chlapec ho za zády napodoboval a kreslil jeho karikatury, hodně nemilosrdné, jak to takoví vtipní mladíci mají ve zvyku, na kterých major figuroval s přehnaně a neuměle zveličenou parukou, ohromným nosem, nákrčníkem a tak dále. Major, neúnavný ve svém úsilí se zalíbit, přál si, aby i Pen věnoval chlapci obzvláštní pozornost, nabádal synovce, aby mladého pána zval k sobě do bytu a na večeře do klubu, aby ho vodil k madame Tussaudové, do Toweru, do divadla a podobně, a aby mu po celodenní zábavě ještě dal nějaký bakšiš, jak se tomu říká. Artur byl dobrosrdečný a děti měl rád, a tak jednoho dne všechny tyhle obřadnosti splnil – pozval si hocha na snídani do Templu, kde se mladý pán velice opovržlivě vyslovil o zařízení pokoje, stolním nádobí a Warringtonově rozedraném županu, vykouřil si krátkou dýmku a vyprávěl jim o pěstním zápasu mezi Tuffym a Dlouhánem Bigginsem, svými spolužáky u pana Rose, což byla pro jeho dva hostitele nesmírně povznášející zábava.

Jak major správně předpověděl, byla lady Claveringová Arturovi velice vděčna za to, že jejímu synáčkovi prokázal takovou pozornost – byla mu za ni vděčnější než mladý pán, neboť ten veškeré pozornosti přijímal jako úplnou samozřejmost a nejspíš měl v kapse těch liber ve zlatě víc než chudák Pen, který mu štědře věnoval jeden z nepatrné zásoby svých zlaťáků.

Major bystrým zrakem, jímž ho vybavila příroda, i brýlemi starého a zkušeného člověka toho chlapce bedlivě pozoroval, i jeho postavení v rodině, ale tak, aby se nemohlo zdát, že se přespříliš zvědavě zajímá o soukromé záležitosti Claveringových. Jenže jako jejich soused na venkově měl vůči nim všelijaké rodinné závazky, a jako zkušený světák toho využil, aby vyzvěděl, jaký má lady Claveringová kapitál, jak investovaný a kolik má chlapec zdědit. Chopil se díla – proč to chtěl vědět, ukáže se zajisté později – brzy získal dost přesné vědomosti o jmění a obchodních transakcích lady Claveringové i o tom, kolik odkáže dceři a synovi. Dcera měla dostat jen hubenou apanáž, majetek měl téměř celý přejít na syna, jak už bylo řečeno. Otec na něm zájem neměl, tak jako na nikom jiném – matka ho jako dítě svého pozdního věku milovala až pošetile – sestra ho nemohla vystát. To byly asi tak zhruba výsledky majorova pátrání. „Drahá mylady, tenhle hoch se při některé příští korunovaci ještě ukáže s baronskou korunkou na hlavě,“ říkal a hladil chlapce po vlasech, „jen když se to správně zaonačí a sir Francis Clavering dobře využije svých trumfů.“

Vdově po Amorym to vždycky vyloudilo hluboký povzdech. „Ach, majore, ten je v kartách bohužel pocvičený až moc!“ Major se přiznal, že tohle ví, nezapíral, že už slyšel, jaký má sir Francis Clavering nešťastný sklon ke karbanu, a upřímně mylady politoval. Ale říkal to s opravdovým citem a porozuměním, a mylady byla ráda, že nalezla zkušeného rádce, jemuž se může svěřit se svým zármutkem a skutečným stavem svých financí – rozpovídala se tedy před majorem Pendennisem dost otevřeně a snažně ho žádala o radu a útěchu. Major se stal jejím důvěrníkem a domácím přítelem a Begum se s ním radila jako matka, manželka i kapitalistka.

Dal jí na srozuměnou (ovšem zároveň s ujištěním o své velké úctě a sympatii), že je mu částečně známo něco o jejím prvním nešťastném manželství, ba dokonce že se osobně znal i s nebožtíkem jejím manželem, že se na něho pamatuje z Kalkaty – z dob, kdy tam žila v ústraní se svým otcem. A nebohá mylady se slzami v očích, ani ne tak žalu jako hanby, mu vyprávěla ve svém vlastním podání, jak to tehdy všechno bylo. Seznámila se s Amorym, když se po dvou letech vzdělávání v jedné škole na pevnině vracela mladičká do Indie, a z pošetilosti se za něho provdala. „Ach, kdybyste věděl, co jsem se pro toho člověka natrápila,“ řekla, „co jsem zkusila od něho i od otce! Než jsem ho poznala, nikdy jsem se nesetkala s jiným mužem kromě otcových úředníků a domorodých sluhů. Víte přece, že jsme v Indii nechodili do společnosti, kvůli –“ („Já vím,“ řekl major a uklonil se jí.) „Byla jsem divoké, romantické děvče, měla jsem plnou hlavu románů, které jsem čtla v penzionátě – a tak jsem uvěřila jeho divokým povídačkám a dobrodružstvím, protože to byl odvážný chlapík, a ráda jsem ho poslouchala, když se mnou tak krásně mluvil za těch tichých večerů na lodi, kdy jsme… Nu, provdala jsem se za něho a od toho dne začalo mé trápení – trápila jsem se kvůli otci, jehož pověst je vám známá, majore Pendennisi, tak o ní nebudu mluvit – nebyl to dobrý člověk, nebyl hodný ani na mou matku, ani na mě, až na to, že mi odkázal ty peníze, ani na nikoho na světě, pokud vím – obávám se, že za celý život málokomu prokázal nějaký dobrý skutek. A trápila jsem se kvůli Amorymu, ten byl skoro ještě horší – otec skrblil penězi, Amory je rozhazoval, hrozně pil, a když se napil, byl strašný. Vůbec se ke mně nechoval jako hodný a věrný manžel, majore Pendennisi – škoda, že nezemřel ve vězení, ještě než došlo k tomu procesu, byl by mi ušetřil hodně hanby a utrpení. Nebyla bych se možná vůbec vdala po druhé, kdyby mi nebylo tolik na tom záleželo, abych si změnila to hrozné jméno – nebyla jsem nikdy šťastná ani se svým druhým manželem, jak asi víte, majore. Ach, majore Pendennisi, ovšem, mám peníze a šlechtický titul, a lidé si představují, že jsem velice šťastná, ale já nejsem. Všichni máme své starosti, trápení a svízele – i mě často bolí srdce, když sedím mezi svými hosty na skvělé hostině – hodně nocí probdím na svém parádním loži a jsem mnohem nešťastnější než má panská, která mi je stele. Já nejsem šťastná, majore, ať si lidé myslí, co chtějí, ať mi závidí mé brilianty, kočáry a vznešené hosty. Nejsem šťastná v manželství, nejsem šťastná ani jako matka – trápí mě má dcera. Není hodná jako ta milá Laura Bellová z Dubí. Moc jsem se kvůli ní už naplakala, ačkoli ty slzy nikdo nevidí – vysmívá se mi, že nemám vzdělání, a tak. Kde bych je vzala? Až do dvanácti let mě vychovávalo jen domorodé služebnictvo a ve čtrnácti jsem se zas vrátila do Indie. Ach, majore, kdybych byla dostala hodného manžela, byla by ze mne bývala dobrá manželka. Ale teď musím nahoru, musím si opláchnout oči – mám je celé uplakané. Má přijít lady Rockminsterová, pojedeme spolu do parku.“ A když se lady Rockminsterová objevila, lady Claveringová neměla v obličeji ani stopy po pláči a soužení – byla v té nejlepší náladě, živě se rozpovídala i s obvyklými chybami a vesele a bujaře vraždila spisovnou angličtinu.

„Safra, s touhle ženskou to není tak zlé!“ pomyslil si major. „Nemá valné vzdělání, ovšem, nedovede vyslovovat cizí slova, ale má kus srdce, a tohle já mám rád, a pak – má po čertech pěkné peníze! Spoustu indických akcií – a tohle všecko safra má zdědit to štěně – vida!“ Začal uvažovat, jak by se trochu těch peněz dalo převést na slečnu Blanku – a hlavně jak by mohly dodat trochu lesku i panu Arturu Pendennisovi.

Ten starý diplomat šel vytrvale za svým cílem, ať byl jakýkoli, a tak využil své důvěrné známosti se slečnou Blankou, a jakmile se s ní někde octl o samotě, vlídně a otcovsky s ní zapřádal rozhovor. Přicházel velice často na malý oběd a tolik se s oběma dámami spřátelil, že si před ním nedávaly pozor, a dokonce se v jeho přítomnosti i hádaly – lady Claveringová byla křiklavá a zlostná, a tak byl rodinný přítel kolikrát svědkem jejího boje s rusalkou. V těchto potyčkách jen málokdy neměla vrch vtipná Blanka – ostrými šípy svých útoků často zahnala protivnici na zmatený ústup. „Jsem starý mládenec a mám dlouhou chvíli,“ říkal major. „A tak mám oči ustavičně otevřené a dovedu držet jazyk za zuby. Mám vás obě rád jako přítel, a když vám to nevadí přede mnou se hádat, já to nikomu nepovím. Ale vím, že jste obě hodné, a tak bych vás rád udobřil. Už se mi podařilo smířit spoustu lidí – manžely a manželky, otce a syny, dcery a maminky. Dělám to rád – nemám jinak nic na práci.“

Jednou přišel ten starý diplomat k lady Claveringové do salónu, když odtamtud zrovna vyběhla, zřejmě nesmírně rozčilená, nechala ho být a utíkala do svého pokoje. Řekla, že s ním teď nemůže mluvit, že se hrozně zlobí na tu – tu – zlou – dál už nemohla, zalykala se zlostí nebo se styděla vyřknout to, co měla na jazyku – aspoň major dál už nic neslyšel.

„Má drahá, milá slečno Amoryová,“ řekl, když vešel do salónu, „copak to vidím? Zase jste se s mamá nepohodly. I v nejlepších rodinách se dceruška s mamá někdy nepohodnou. Zrovna minulý týden jsem urovnal spor mezi lady Clappertonovou a její dcerou, lady Klaudií. Lady Learová a její nejstarší dcera spolu nemluví už čtrnáct let, a přitom jsou to moc hodné a úctyhodné dámy, jaké jsem v životě hned tak nepoznal – úžasně roztomilé ke každému, jenom ne jedna vůči druhé. Vůbec se nesnášejí – neměly by žít pohromadě. A já bych i vám z celého srdce přál, má drahá, abyste si mohla zařídit vlastní domácnost – žádná žena v Londýně by ji nedovedla vést líp – žádná by si nedovedla zařídit šťastnější domov.“

„Tady moc šťastná nejsem,“ řekla rusalka. „Mamá je tak hloupá, že by to vydráždilo i světici.“

„Samozřejmě – vy dvě se k sobě nehodíte. Vaše matka se v mládí dopustila velké chyby – neměla vám poskytnout takové vzdělání – nebo se snad u vás o ně hlásilo vaše vrozené nadání, má drahá? Nemělo se vám dostat takové výchovy, aby z vás byla tak jemná, vzdělaná a intelektuální dívka, bylo-li vám souzeno žít mezi – to uznávám – lidmi, kteří se vám nadáním ani vzděláním nemohou vůbec rovnat. Vaším údělem mělo být, abyste hrála první úlohu v nejskvělejších kruzích, a nikoli podružnou a druhořadou v jakés takés společnosti. Už dávno si vás dobře všímám, slečno Amoryová, jste ctižádostivá a máte vrozenou panovačnost. Měla byste se společensky zaskvět, ale tady v tom domě je to naprosto nemožné, to vím. Doufám, že vás jednou uvidím jako paní ve vlastním domě, kde budete šťastnější.“

Rusalka pokrčila rameny, bělostnými jako lilie, a opovržlivě se ušklíbla. „A kde je ten zámek, kde je ten zakletý princ, majore? Prosím, ať se přihlásí. Ale teď už na světě není žádná romantika, není tu místo pro opravdovou lásku.“

„Pravda, není,“ řekl major s nejsentimentálnější a nejnevinnější tváří.

„Já o ní ovšem také nic nevím, leda jen to, co čtu v románech,“ prohlásila Blanka a sklopila oči.

„Ovšemže ne,“ ubezpečil ji major Pendennis. „Jak byste mohla, má drahá slečno? Romány nemluví pravdu, jak jste bystře postřehla, a na světě už není žádná romantika. Safra, škoda že nejsem tak mladý jako můj synovec!“

„To mají být muži,“ pokračovala zadumaně slečna Amoryová, „tohle mají být muži, to, co člověk každý večer kolem sebe vidí někde na plese – ti gardoví důstojníci a úředníci státního pokladu, jenže bez vindry – jeden pitomější než druhý. Kdybych měla ty peníze, které dostane můj bratr, mohla bych mít takový domov, jaký mi slibujete – ale co mohu čekat, s tím svým jménem a s tou malou apanáží? Venkovského faráře nebo začínajícího advokáta někde z okolí Russel Square nebo kapitána od dragounů – který bude mít jen na pronajatý byt se zařízením a bude mi chodit domů z kantiny podroušený a nasáklý kouřem jako sir Francis Clavering. Takovýhle život je nakonec souzen dívkám jako já. Ach, majore Pendennisi, já už mám Londýna po krk, i těch plesů, i těch mladých šviháků s vousky na bradě a těch drzých, nafoukaných vznešených dam, které člověka dnes znají a zítra se k němu vůbec nehlásí. Zkrátka celé té společnosti dohromady. Nejradši bych z toho utekla někam do kláštera, věřte mi. Nikdy nenajdu nikoho, kdo mi bude rozumět. Vždyť jsem tady v té společnosti i v rodině tak osamělá, jako bych byla navždy zavřená někde v klášterní cele. Škoda, že tu není řád milosrdných sester, mohla bych do něho vstoupit, nakazit se morem a umřít – nemám už chuť být dál na světě. Nejsem ještě stará, ale jsem už znavená – moc jsem už vytrpěla – ztratila jsem všechny iluze – jsem tak unavená, tolik unavená – ach, kéž by se už zjevil anděl smrti a odvolal mě odtud!“

Tyhle řeči lze vyložit následovně: před několika dny se jedna vznešená dáma, lady Flamingová, vůči slečně Amoryové a lady Claveringové tvářila cize, jako by je neznala. Slečna Blanka úplně zuřila, že si nemohla vydobýt pozvání na ples u lady Drumové. Společenská sezóna pomalu končila, a nikdo ji nepožádal o ruku. Nevzbudila v Londýně vůbec žádnou senzaci, ačkoli byla mnohem vzdělanější než všechny ostatní dívky, uvedené toho roku do společnosti, i ty, které patřily k jejím společenským kruhům. Dora, která měla jen pět tisíc liber, Flora, která neměla nic, a Leonora, která měla zrzavé vlasy, ty všechny měly před svatbou, ale o Blanku Amoryovou se neucházel nikdo!

„Dovedete správně posoudit společnost a své postavení, má drahá slečno Blanko,“ řekl major. „Princové se dnes nežení, jak jste si povšimla, leda s nějakou princeznou, která má zatrolenou spoustu peněz v pokladnici, nebo s dámou ze své vlastní sféry. Mladí lidé ze vznešených rodin se žení a vdávají mezi sebou – když nemají velké jmění, mají aspoň lokty, dovedou se ve světě protlačit nahoru, a tak stejně prosadí svou. Dívka s vaším věnem sotva může doufat, že se provdá do vznešeného rodu, ale dívka tak chytrá, s tak báječným taktem, s pěknými způsoby jako vy a s chytrým manželem po boku může to ve světě dotáhnout hodně vysoko. – Jsou z nás čím dál tím větší republikáni, zatroleně. Dnes talent platí ve společnosti stejně jako urozený původ a bohatství a chytrý muž s chytrou ženou si mohou ve společnosti vydobýt i hodně vysoké postavení.“

Slečna Amoryová ovšem vůbec nepochopila, kam tím major Pendennis míří. – Snad si připamatovala všelijaké události a napadlo jí, že major Pendennis jí možná dohazuje jejího bývalého nápadníka – že by to snad byl Pen? Ale zavrhla to jako nemožné. – Býval na ni zdvořilý, ale nic víc. – A tak se smíchem řekla: „Kdo je ten chytrý muž a kdy mi ho přivedete, majore Pendennisi? Nemohu se dočkat, až ho uvidím.“

V té chvíli otevřel sluha dveře a ohlásil pana Henryho Fokera – když to jméno uslyšeli a pak toho pána uviděli, oba, slečna i major, se dali do smíchu.

„Tenhle to není,“ řekl honem major Pendennis. „Tenhle už je zasnoubený se svou sestřenicí, dcerou lorda Gravesenda. – Tak sbohem, drahá slečno Amoryová!“

Zdá se vám, že se z Pena stával otrlý světák? Není to samozřejmost, že muž má nabývat zkušeností a řídit se podle nich? Říkal, že má pocit, jako by moc rychle stárl. „Zdejší život si nás rychle přizpůsobuje a mění!“ posteskl si jednou Warringtonovi. Oba se vrátili domů ze svých nočních zábav, a jak měl Pen ve zvyku, vykládal při dýmce příteli své poznatky a zážitky z toho večera. „Jsem teď někdo docela jiný než ten naivní mladíček z Dubí, který se div neutrápil pro svou první lásku! Dnes večer byla recepce u lady Mirabelové, a ta si počínala důstojně a duchapřítomně jako rozená vévodkyně, jako by neměla ani potuchy, jak vypadá divadelní zákulisí.

Poctila mě delším rozhovorem a náramně vlídně mi pochvalovala Waltra Lorraina.“

„Vida, jaká blahovůle!“ podotkl Warrington.

„Viď?“ zeptal se Pen naivně, načež přítel se podle svého zvyku dal do hlučného smíchu. „Je to možné, že by se někdo opovážil chovat se blahosklonně k autorovi Waltra Lorraina?“ řekl posměšně.

„Vysmíváš se jí i mně,“ řekl Pen a trochu se zarděl, „ale mně to bylo samému skoro k smíchu. Řekla, že tu knihu nečtla (jsem přesvědčen, že si jakživa nepřečtla žádnou knihu), ale že ji čtla lady Rockminsterová, a vévodkyně z Connaughtu se o ní vyjádřila, že je náramně chytrá. Odpověděl jsem, že tedy umřu šťastný, protože jedním z hlavních mých životních cílů je, abych ty dvě dámy uspokojil, a když se mi od nich dostalo pochvaly, nepotřebuji se už snažit, abych si získal chválu jiných lidí. Lady Mirabelová na mne vážně upřela své krásné oči a řekla ‚Ovšem,‘ jako by mě chápala – pak se zeptala, zda chodím k vévodkyni na její čtvrtky, a když jsem řekl, že nechodím, vyjádřila naději, že se tam jednou snad se mnou setká – řekla, že se musím snažit, abych se tam dostal, že tam chodí kdekdo – kdekdo ze společnosti. A pak jsme mluvili o tom novém velvyslanci z Timbucta, že je lepší než ten předešlý a že si lady Mary Billingtonová bude brát duchovního a jak se tím sníží pod svou společenskou úroveň a jak se lord a lady Ringdovovi tři měsíce po svatbě vážně pohádali kvůli Tomu Pouterovi od vládní strany, víš, kvůli tomu bratranci lady Ringdovové – a tak dále. Ta ženská si počínala tak důstojně, až by člověk byl řekl, že se narodila někde v zámku a celý dosavadní život nebydlela nikde jinde než na Belgrave Square.“

„A tys jí asi při tom rozhovoru náramně pěkně přizvukoval, že – jako bys byl potomek nějaké hraběcí rodiny a měl zdědit zámek Dubí, viď?“ řekl Warrington. „Já se přece pamatuji na tu slávu, která se pořádala na tvou počest, když jsi dosáhl plnoletosti! Hraběnka sezvala šlechtu z okolí na skvělé soirée a nájemci byli v kuchyni pohoštěni skopovou kýtou a soudkem piva. Zbytky od hostiny se rozdávaly chudým v městečku a brána do parku byla vyzdobena lampióny, které pak zhášel starý Jan, než se odebral na kutě.“

„Má matka není sice hraběnka,“ namítl Pen, „ale má v žilách velice dobrou krev – je sice prostá občanka, ale jakživ ses ještě nesetkal se šlechtičnou, Georgi, která by se ušlechtilostí mohla k ní rovnat. Jestli k nám přijedeš do zámku Dubí, budeš mít příležitost udělat si o ní úsudek, i o mé sestřenici. Nejsou tak duchaplné jako dámy z londýnské společnosti, ale jistě jsou zrovna tak dobře vychované. Ženy na venkově se v myšlenkách obracejí k jiným věcem, než jakými se zabývají tvé londýnské dámy. Na venkově se žena stará o domácnost a o své chudé, má tam k přemýšlení celé dlouhé klidné dny a dlouhé klidné večery.“

„Po čertech dlouhé,“ podotkl Warrington, „až moc klidné – užil jsem jich sám.“

„Je to jednotvárný život a jistě dost smutný – jako nápěv nějaké dlouhé balady, ale je harmonický a ušlechtilý, smutný, ale plný lásky – jinak by byl k nepřečkání. Už proto, že jsou ženy na venkově tak osamělé, jistě jsou jemnější a sentimentálnější. Vedou klidný život, zasvěcený povinnostem, jednotvárné činnosti a mystickému rozjímání – jako jeptišky na svobodě – příliš hlučné veselí a smích by v tom skoro posvátném tichu působily rušivě – byly by tam zrovna tak nemístné jako v kostele.“

„Kde člověk při kázání usíná,“ podotkl Warrington.

„Ty jsi vyslovený nepřítel žen – nenávidíš je, protože je moc málo znáš, jak tě podezřívám,“ pokračoval Pen a tvářil se přitom hodně samolibě. „Jestli ženy z venkova nemáš rád, že jsou moc těžkopádné, jistě se ti líp zamlouvají ženy z Londýna – ty jsou zas lehké až až. Životní tempo v Londýně je úžasné – divím se, jak je lidé vůbec vydrží, ať to jsou muži, nebo ženy. Vezmi si na příklad takovou dámu ze společnosti a sleduj ji celou jednu londýnskou sezónu: člověk se ptá, jak ji vůbec může přežít! Nebo snad koncem srpna upadne ve strnulý spánek a probouzí se z něho až na jaře? Každý večer chodí do společnosti a do bílého rána dohlíží na své dcery na vdávání, s kým a jak tancujou. Doma asi ještě má dětičky v dětském pokoji, které příkladně a něžně vychovává, a přitom ještě dozírá, aby se dobře živily mlékem a chlebem, aby se řádně učily katechismu, hudbě a francouzštině a v jednu dostaly k obědu včas pečenou skopovou kýtu. Musí se stýkat s dámami ze svých společenských sfér, buď doma, nebo na veřejnosti, je předsedkyní dobročinných spolků, plesových výborů, vystěhovaleckých výborů nebo výboru královské koleje pro studentky, zkrátka plní všelijaké povinnosti, které přísluší uvědomělé britské občance. Pravděpodobně má také seznam všech chudých, které musí navštěvovat, má porady s duchovním ohledně rozdílení polévky a flanelových spodniček nebo poskytování patřičné náboženské nauky farníkům, a žije-li v určitých oblastech, pravděpodobně chodí na první ranní mši. Musí číst noviny, musí aspoň vědět, jak to je se stranou, ke které patří její manžel, aby dovedla vést rozhovor se sousedem u stolu, a dokonce čte, opravdu čte každou novou knihu, která vyjde, poněvadž o nich vždycky dovede říci něco náramně vtipného a každý je může vidět na stolku v salóně. Mimo to má ještě své starosti o domácnost – jak vyjít s penězi, jak to zařídit, aby se dceruščin účet od švadleny nezdál otci a pokladníkovi rodiny moc nehorázný, jak tu a tam uškubnout nějakou maličkost z denních výdajů a poslat ji v podobě bankovky synáčkům v koleji nebo na moři, jak zatrhnout dodavatelům, aby si nepřiráželi na cenách, a hospodyním, aby nešidily na účtech pro domácnost, jak zabránit vyššímu i nižšímu služebnictvu, aby se mezi sebou nehašteřilo, a jak udržovat domácnost v řádném chodu. K tomu si ještě připočti, že třeba má tajnou zálibu v nějakém umění nebo některé vědě, že třeba modeluje z hlíny nebo dělá chemické pokusy nebo tajně hraje na cello – dá se jistě bez přehánění soudit, že takovéhle záliby má mnohá dáma z londýnské společnosti – a máš před sebou úctyhodného tvora, o jakém se našim předkům jakživo ani nesnilo – jakého mohla zplodit jen naše dějinná éra na našem stupni civilizace. Jak rychle dnes žijeme a rosteme, bohové! Za devět měsíců ti pan Paxton vypěstuje ananas veliký jako kbelík, kdežto za starých časů to trvalo tři roky, než náležitě vyzrál docela malý, o nic větší než holandský sýr – a stejně závratnou rychlostí jako ty ananasy dozrávají i lidé. Hoiaper – či jak se řecky řekne ananas, Warringtone?“

„Pro milosrdenství boží – přestaň už, Pene, přestaň i s angličtinou a nepouštěj se do řečtiny!“ okřikl ho Warrington a dal se do smíchu. „Jakživ jsem od tebe ještě neslyšel takovou dlouhou řeč a neměl jsem tušení, že jsi tak důkladně obeznámený s ženskými tajnostmi. Od koho tohle všechno víš, do jakých budoárů a dětských pokojů jsi tolik nakukoval, zatím co já jsem si tady na slamníku kouřil dýmku a četl knížky?“

„Ty si pěkně sedíš na břehu, kamaráde, tobě stačí pozorovat, jak se ve vichřici převalují vlny a jak se s nimi na moři rvou druzí,“ řekl Pen. „Ale já se peru s tím proudem, a líbí se mi to, u Joviše! Koukej, jak rychle nás unáší, silné i slabé, staré i mladé – kovové nádoby i hliněné nádoby – hezká porcelánová lodička si vesele pluje, dokud na ni nenarazí velký ostřílený koráb s bronzovou přídí a nepotopí ji na dno – bum, vogue la galère! – najednou vidíš, jak při těch závodech člověk zmizí pod hladinou, a už se s ním loučíš – a vida! – On se jen na chvilku potopil pod nohama druhého, ale hned vyplave, zatřepe hlavou, rozmáchne se pažemi a honem zas pluje dál. Vogue la galère, povídám – je to báječná zábava, Warringtone – člověk ten sport nepěstuje, jen aby vyhrál, ale protože rád závodí.“

„No tak závoď dál a vyhrávej, mladíku. Já budu dělat rozhodčího,“ řekl Warrington a zahleděl se na ohnivého kamaráda téměř s otcovským potěšením. „Ušlechtilý člověk hraje pro hru, špína hraje na výhru – starý šosák jen přihlíží, pokuřuje si z dýmky a kouká, jak se Jack a Tom v ringu mlátí pěstmi.“

„Proč si také nenatáhneš rukavice a nezkusíš to sám? Jsi přece statný a silný dost,“ namítl Pen. „Ty vydáš za deset takových, jako jsem já, kamaráde!“

„Ovšem, nejsi takový obr jako Goliáš,“ odpověděl druhý s drsným, a přitom vlídným smíchem. „Jenže já nejsem ve formě. Hned v útlém mládí jsem dostal osudnou ránu. Jednou ti o tom něco povím. I ty se ještě možná utkáš s někým, na koho ti nebudou stačit síly. Nežeň se do toho zápasu tak nedočkavě, tak důvěřivě a tak švihácky lehkomyslně, kamaráde!“

Stával se z Pena otrlý světák, nebo jen poznával svět, či obojí? Může se člověku vytýkat, že je nakonec jen člověk? Kdo je rozumnější a plní svou povinnost líp – ten, kdo se straní životního zápasu a jenom jej v klidu pozoruje, nebo ten, kdo vystoupí do arény a zúčastní se ho? „Odjakživa požíval vážnosti mezi velikány světa a těšil se plnou měrou z nejvyšší úcty a nejvyšších odměn, z největšího věhlasu a uspokojení, jakých lze ve světě dosáhnout, ten filozof, který vyšel ze životního boje se srdcem znaveným a prohlásil, že to je všechno marnost a zbytečná duševní trýzeň. Mnohý z těch učitelů lidstva, které uctíváme, vozí se v kočáře do svých vyparáděných katedrál, natřásá si jemné kmentové náběry nad sametovými polštáři a křičí, že celý ten zápas je jenom prokletí a všechno, co se na světě podniká, je hříšné. Mnohý mystik, sužovaný svědomím, před světem utíká a zavírá se před ním v klášterních zdech (skutečných nebo pomyslných), odkud vzhlíží jen vzhůru k obloze a rozjímá jen o nebi, kde prý člověk jedině nalezne klid a spásu,“ mluvil Pen dál.

„Ale my žijeme na zemi a ta je dílem téže Mocnosti jako nezměrná modrá nekonečnost nahoře, kde prý nás čeká život budoucí, do něhož bychom tak rádi trochu nakoukli. Kdo nám přisoudil jako náš životní úděl lopocení, únavu, nemoc, chudobu, nezdar či úspěch – tomuhle místo nejpřednější, druhému zase těžký životní zápas v bezejmenném davu – tamtomu hanebný pád, ochrnutí údů nebo náhlou pohromu – a každému nějaké dílo na pozemské hroudě, z níž žije, dokud nespočine pod ní?“ Při tom rozhovoru začalo v oknech pokoje svítat – Pen je otevřel dokořán, aby vpustil dovnitř čerstvý ranní vzduch. „Heleď, Georgi, podívej se, vychází slunce – vidí nádeníka, jak se jde dřít na pole, dělnici, jak se lopotí s jehlou v ruce, možná i právníka u pracovního stolu, krasotinku, jak se usmívá ve spánku na prachové podušce, nebo utahaného flamendra, jak se potácí domů na postel, nebo nemocného v horečce, jak se zmítá na lůžku, nebo lékaře, který bdí u lože matky, jež se svíjí v bolestných křečích a má porodit světu dítě – i tomu dítěti připadne jeho úděl v utrpení a zápasech, v pláči a smíchu, v hříchu, pokání, lásce, pošetilostech, strázních a odpočinku.“

KAPITOLA XLV
Tanečníci slečny Amoryové

Vznešený Henry Foker, kterého jsme na pár stránek ztratili z očí, byl pořád zabrán (jak se dá o muži povahy tak stálé předpokládat) rozjímáním o milostné vášni, která ho zcela pohlcovala a žádala si ukojení.

Toužil po něm a proklínal osud, který mu v něm bránil. Lord Gravesend s rodinou už odjel na venkov (svým hlasovacím právem ve sněmovně pověřil ctihodného lorda Bagwiga) a Harry pořád zůstával v Londýně, jistě ne k moc velké lítosti lady Anny, s kterou byl zasnouben a která ho ani trochu nepostrádala. Kam se slečna Amoryová hnula, zaslepený mladík jí byl ustavičně v patách. Byl si vědom, že se o jeho zasnoubení se sestřenicí ve společnosti ví, proto byl svou vášeň nucen tajit, kochat se jí jen v hloubi srdce, hromadit ji tam a uzavírat, a tak je až div, že v něm bouřlivá tajená vášeň nevybuchla a ta pohroma ho nezničila a nezahubila.

Jednoho krásného dne v červnu uspořádal lord Steyne skvělý ples a banket a nazítří byly v novinách téměř dva hustě tištěné sloupce jmen z řad vysoké i nižší šlechty, která byla poctěna pozváním na ten večer. Mezi hosty byli také sir Francis a lady Claveringovi se slečnou Amoryovou (jimž to pozvání opatřil neúnavný major Pendennis) i naši dva mladí přátelé Artur a Harry. Oba se činili, seč byli, a hodně tančili se slečnou Blankou. Major se zas ujal péče o lady Claveringovou a především si dal záležet, aby ji uvedl do té části domu, kde se mylady mohla obzvláště vyznamenat, totiž do velké jídelny, kde pod obrazy Tizianovými a Giorgionovými, pod královskými portréty od Van Dycka a Reynoldse, na obrovských zlatých a stříbrných mísách, pod pyramidami velikánských květinových výzdob a souhvězdími voskových svíček – zkrátka zcela bez ohledu na výdaje – byla celou noc podávána večeře. Nesluší se nám zde zaznamenávat, kolik porcí zmrzliny, ovocných rosolů, salátů, bílé polévky, broskví, hroznového vína, paštiky a sladkého pečiva, kolik šálků čaje, pohárů šampaňského a tak dále lady Claveringová spořádala. Co ten podivuhodný major zkusil, když milou dámu všude musel provázet, když musel volat velebné sluhy a roztomilé služebné a trpělivě se starat, aby došly ukojení všemožné choutky lady Claveringové, to nikdo neví – nikomu se s tím nesvěřil. Vůbec nepřipustil, aby se v jeho obličeji prozradila stopa toho utrpení, ale s neúnavnou laskavostí nosil mylady talíř za talířem.

Pan Wagg počítal všechny druhy jídel, na nichž si lady Claveringová pochutnávala, dokud toho byl schopen (ale poněvadž si celý večer hodně přihýbal šampaňského, nebylo ke konci té večerní slavnosti na jeho počtářské schopnosti už valné spolehnutí), a doporučil panu Honeymanovi, osobnímu lékaři lady Steynové, aby na Begum dával dobrý pozor a nazítří se šel poptat po jejím zdraví.

Sir Clavering se v těch skvostných sálech také objevil a nějakou dobu se v nich plaše procházel, ale ta společnost a nádhera nehověly jeho vkusu, a tak do sebe u bufetu obrátil číši vína, načež z paláce Gauntových odešel někam do okolí Jermyn Street, kde byli kolem známého zeleného stolu shromážděni jeho přátelé Loder, Punter, Moss Abram a kapitán Skewball. Při chrastění kostek a příjemném rozhovoru se sir Francis dostal do povznesené nálady, která se u něho projevovala obvyklou mírou chabého veselí.

Slečna Amoryová se zadala na valčík s panem Pynsentem a on se přišel o něj přihlásit – ale už předtím se s Arturem Pendennisem potkali v tanečním sále a vzali se zamračeně navzájem na vědomí – proto k ní Artur přistoupil taktéž a požádal ji o ten tanec, načež se pan Pynsent kousl do rtu, zamračil se ještě zlostněji, s hlubokou poklonou se odporoučel a řekl, že se svého nároku tedy vzdává. Jsou lidé, kteří si v životě každou chvíli navzájem zkříží cestu, a takhle na sebe vzájemně pohlíželi i Pynsent s Penem a podle toho se také měli rádi.

„Zpropadený náfuka, ten venkovský ťulpas!“ pomyslil si první z nich. „Napsal jeden román, který se hodí tak do kalendáře, a tolik se mu z toho zatočila hlava, že by ho člověk nejradši zkopal, aby ho trochu zpražil!“

„Vida ho, drzého pitomce!“ řekl druhý své tanečnici. „Celou duší je to člověk z Downing Street, zvedá hlavu až pámbuví kam, vlasy má jako suchou trávu, chodí, jako by byl polkl pravítko, zkrátka panák, vycpaný samými paragrafy a pečetním voskem. Už jako nemluvně byl pedant a od narození se nezasmál, leda snad třikrát jednomu a témuž vtipu svého šéfa. Mám ho rád asi tak, slečno Amoryová, jako studené vařené telecí.“ Na to Blanka ovšem prohlásila, že pan Pendennis je zlomyslný, méchant, nesnesitelný protiva, a byla zvědavá, jak asi mluví o ní za jejími zády.

„Jak o vás mluvím! Říkám o vás, že máte nejkrásnější postavu a nejštíhlejší pás na světě, Blanko – totiž slečno Amoryová. Prosím za prominutí. Ještě jedno kolo, ano? Tahle hudba by roztancovala i obecního staršího!“

„A teď už při valčíku nezakopáváte a nepadáte?“ zeptala se Blanka a vrhla na svého tanečníka šibalský pohled.

„Člověk v životě kolikrát upadne a zase vstane, Blanko – snad se pamatujete, za starých časů jsem vám takhle říkal, je to nejhezčí jméno na světě. Od těch dob jsem se v tanci už hodně pocvičil.“

„A s hodně velkou spoustou tanečnic, jak se obávám,“ řekla s líčeným lehkým povzdechem a pokrčila rameny. Pen se vskutku v životě už náramně pocvičil a bezpochyby už uměl tančit líp.

Pendennis mluvil s Blankou dost opovážlivě, ale zato Foker, většinou ve společnosti roztomilý a sdílný, měl jazyk jako svázaný a tvářil se zasmušile, když tančil se slečnou Amoryovou. Když ji směl obejmout kolem štíhlého pasu, byl u vytržení, a když s ní kroužil kolem sálu, byl v úplném deliriu – ale rozmlouvat s ní – co jí mohl povídat, aby jí to bylo hodno? Kde měl vylovit tu konverzační perlu, aby si ji troufal nabídnout takové královně, která ho tak okouzlila krásou a duchem jako Blanka? Když byla pohromadě s tím láskou ochrnutým tanečníkem, mluvila skoro pořád jen sama. Sama se ho musela vyptávat, co dělá jeho roztomilý poník, a když jí ho nabídl, podívala se na něho tak vděčně, laskavě a něžně a s tak lítostivým povzdechem poníka odmítla! „Nemám si v Londýně s kým vyjíždět,“ řekla. „Mamá se koní bojí a nevyjímá se v sedle hezky. Sir Francis si se mnou nikdy nevyjíždí do parku. Má mě rád jako – nu, zkrátka jako nevlastní dceru. Je to jistě báječné mít otce – vlastního otce, pane Fokere!“

„Ó samozřejmě,“ řekl Harry, kterého toto požehnání blažilo jen velmi mírně, načež Blanka zapomněla, jak sentimentálně se před chvílí zatvářila, a blýskla po Fokerovi šedýma očima tak šelmovsky, že se oba dali do smíchu. Harry, vytržením najednou úplně bez rozpaků, začal ji bavit naivními řečmi o nejrůznějších věcech – milým, dobromyslným fokerovským povídáním, kořeněným všelijakými výrazy, jaké se určitě nenaleznou ve slovníku spisovné angličtiny, o sobě a svých koních i o jiných věcech, jež mu byly drahé a připadaly mu důležité, nebo o různých lidech na plese, které při tanci míjeli a o jejichž vzezření a povaze se Harry rozhovořil zcela nenuceně a volně, ba i se značnou dávkou humoru.

A když rozhovor ochaboval a mladíka se z ničeho nic zase zmocnily ostýchavé rozpaky, Blanka hned věděla, jak má svého tanečníka opět oživit – vyptávala se ho na Zálesí – je tam hezky? Jezdí rád na hony a má to rád, když i ženy jezdí na hony? (V tom případě se chystala prohlásit, že ona hony zbožňuje.) Ale pan Foker se vyslovil proti účasti žen na honech – řekl o lady Bullfinchové, kterou při tanci právě míjeli, že jezdí na koni jako těžký dragoun, sám ji na štvanici viděl s doutníkem v ústech, a tak Blanka raději prohlásila, že tenhle sport nenávidí a zhrozila by se pomyšlení, že má k smrti uštvat takovou roztomilou, hezkou lištičku – nato se dal Foker do smíchu a roztáčel ji při valčíku s ještě větším elánem a půvabem.

Když valčík dotančili – poslední jejich valčík toho večera – vyptávala se ho Blanka na Drummington a řekla, že tam je jistě moc krásně. Slyšela, že má velice vzdělané sestřenice. S lordem Erithem se už zná – a kterou ze svých sestřenic má pan Foker nejradši? Lady Annu? Ano, určitě lady Annu – hned se to pozná podle toho, jak se pan Foker tváří a jak se červená. Ale už se jí nechce tančit, jistě je už hodně pozdě, musí zas jít k mamá – načež se bez jediného slůvka omluvy najednou vyvěsila z Fokera a chytila se pod paží Pena, který se nonšalantně procházel v tanečním sále, a znovu řekla: „K mamá, k mamá – doveďte mě k mamá, pane Pendennisi!“, ohlédla se, vrhla na Harryho pohled, který mu projel srdcem jako šíp, a utekla mu.

Lord Steyne se stužkou Podvazkového řádu, s pleší a zářícíma očima, obličej zarámovaný zrzavými vousy, vypadal při takových slavnostních příležitostech vždycky skvěle a udělal na lady Claveringovou mocný dojem, když se jí na žádost úslužného majora Pendennise dal představit. Vlastní královskou bílou rukou podal mylady sklenku vína, řekl, že už slyšel o její rozkošné dceři, a poprosil ji, aby jí ho představila – a právě v té chvíli k nim náhodou přistoupil pan Artur Pendennis se slečnou Blankou, opřenou o jeho rámě.

Vznešený šlechtic se jí uctivě uklonil a Blanka udělala to nejhlubší pukrlátko, jaké svět viděl. Jeho Lordstvo podal ruku Pendennisovi, řekl, že četl jeho knihu, velice zlomyslnou a chytrou, a zeptal se slečny Blanky, zda ji také čtla – Pen se při tom začervenal a zamžoural. Vždyť Blanka byla jedna z hrdinek jeho románu! Blanka, jenže s černými lokýnkami a trochu pozměněná, byla přece Neaera z Waltra Lorraina!

Blanka ji četla – mluvou očí vyjádřila svůj nadšený obdiv k tomu literárnímu dílu. Když ten malý divadelní výstup skončil, markýz Steyne se znovu dvakrát uklonil, lady Claveringové a její dceři, a popošel zase k některým jiným svým hostům na tom skvělém plese.

Jakmile se k mamá a Blance otočil širokými zády, začaly se mu obě nahlas obdivovat. „Řekl, že ti dva jsou moc hezký párek,“ pošeptal major Pendennis lady Claveringové. Opravdu to markýz řekl? Mamá soudila, že měl pravdu – byla celá rozechvělá, že se jí dostalo takové cti, i jinými opojnými událostmi toho večera, takže byla v nezkrotně dobré náladě. Smála se, významně mrkala a kývala na Pena, poklepávala mu vějířem na rameno – i Blance – i majorovi. Její uspokojení bylo bezmezné a svou radost projevovala zrovna tak bezuzdně.

Když tato společnost sestupovala po parádním schodišti před palácem Gauntových, ukazovalo se už nad černými korunami stromů dole na náměstí drsné a jasné denní světlo, obloha už začínala růžovět – tváře některých hostí na plese v tom osvětlení vyhlížely až strašidelně! Hlavně tvář podivuhodného rytíře a oddaného společníka, majora Pendennise – celé hodiny se ani nehnul od lady Claveringové, obsluhoval ji, krmil ji všelijakými dobrotami a oblažoval lichotkami – při denním světle byla na něho hrozná podívaná! Kolem očí měl černé kruhy jako rozmazané saze, oční bulvy měl jako ta čejčí vejce, na nichž si lady Claveringová s Blankou prve tolik pochutnávaly, starý obličej měl zbrázděný hlubokými vráskami a na bradě a vůkol obarvených zplihlých licousů se mu jako zestárlá ranní rosa třpytilo stříbřité strnisko.

Stál tam podivuhodně trpělivě, vytrvale a odevzdaně, v němém utrpení – věděl, že lidé vidí, jak je v obličeji zchvácený (sám přece viděl, v jakém stavu jsou jiní muži i ženy v jeho věku) – už hodiny toužil jít domů na kutě, byl si vědom, že pozdní večeře mu nesvědčí, ale přece se trochu najedl, jen aby udržel svou přítelkyni, lady Claveringovou, v dobré náladě – v zádech a kolenou mu loupalo, zlobil ho revmatismus – znavené nohy ho v lakových botkách pálily – byl tak unavený, ach, tolik unavený a tolik toužil do postele! Musí-li člověk zápasit se strázněmi a obdivují-li se mu sami bohové, když je chrabře zdolá, pak ta Modla, tak zbožně uctívaná majorem Pendennisem, jistě musela od svého oltáře vzhlížet k němu s pochvalou a obdivovat se jeho mučednické trpělivosti. I v tomto případě dovedou lidé snášet muka, jako v tom druhém: černoši, kteří se klanějí Mumbo Jumbovi, se náramně statečně tetují a bodají do kůže rozžhavenými jehlami a z četby se dozvídáme, že kněží při obřadech k poctě boha Bála si vrážejí nože do těla, až se z nich lije krev. Kdo dovedete kácet modly, nu, s kuráží do toho, ale vůči modloslužebníkům se v rozlícení mírněte – neznají nic lepšího, a tak se klanějí modlám.

Pendennisové, starší i mladší, čekali s lady Claveringovou a její dcerou, až jim předjede kočár, čímž mučednictví staršího jakž takž skončilo, neboť dobrosrdečná Begum trvala na tom, že ho sveze až před dům v Bury Street. Posadil se tedy na sedátko zády ke koním, ovšem nejdřív se párkrát mírně uklonil a poděkoval – zdvořilý do posledního dechu a odhodlaný konat svou povinnost. Begum na rozloučenou zamávala buclatou ručkou Arturovi a Fokerovi, Blanka se okénkem na ně unyle usmála a v duchu se ptala, zda v té růžové kapuci nevypadá moc uondaná a zelená a bylo-li to vinou zrcadel u Steynů, nebo tím, že ji z únavy už pálí oči, proč si prve připadala tak bledá.

Artur možná dobře viděl, jak je Blanka v obličeji žlutá, ale nepřičítal to zvláštní zabarvení její pleti za vinu zrcadlům ani jejímu či svému zrakovému klamu. Náš mladý světák se dovedl dívat velmi bystře, a proto viděl Blančin hezký obličej skoro přesně takový, jaký byl od přírody. Ale pro chudáka Fokera se z něho linula zář, která ho oslňovala a oslepovala – neviděl v něm zrovna tak žádnou poskvrnu jako na tom planoucím slunci, které se už vyhouplo nad domovní střechy.

Jak si mravokárce asi povšiml, osvojil si Pen mimo jiné londýnské zlozvyky i ten, že chodil moc pozdě spát – často uléhal na lože, když střízliví venkované už pomýšleli na to, aby z něho vstali. Tohle je nakonec jen otázkou zvyku. Redaktoři novin, trhovci z Covent Garden, drožkáři noční směny a prodavači u stánků s kávou, kominíci a vznešení pánové i dámy, kteří chodí na plesy, bývají často úplně čilí ve tři čtyři hodiny ráno, kdy obyčejní smrtelníci chrápou v posteli. V předešlé kapitole jsme ukázali, jak v této denní době byl Pen duševně čiperný, jak rád si ještě v pohodlí vykouřil doutník a hezky popovídal.

Foker a Pen si cestou domů z paláce Gauntů tedy dopřáli obou těchto požitků – totiž mluvil vlastně Pen a Foker se jen tvářil, jako by chtěl také něco říci. Po takovém večeru mezi vznešenými lidmi býval Pen jízlivý a světácky nonšalantní, bezděky napodoboval některé jejich způsoby i jejich tón, a jelikož měl náramně živou obraznost, rád se omylem považoval za významnou osobnost. Pusa mu jela a nenechal nikoho na pokoji – posmíval se lady Turnbullové pro její špatnou francouzštinu, jíž mylady mermomocí používala ke konverzačním účelům, přestože se jí každý vysmíval – dělal vtipy na prapodivný úbor a falešné šperky paní Slack-Roperové, na staré i mladé šviháky – byl vůbec někdo, z koho si netropil žerty a smích?

„Ty si střílíš z kdekoho, Pene – jsi hrozný, čím dál tím horší,“ řekl Foker. „Děláš si legraci z Bloundellovy blond paruky, pak zase z Colchicovy černé, ale jak to, že nemáš taky spadeno na hnědou, co? Však víš, čí myslím. Svezla ho lady Claveringová.“

„Ty myslíš strýcovu? Strýc je mučedník, Fokere, věř, kamaráde. Celou noc zakoušel z povinnosti úplná muka. Rád chodí spát dost brzo. Když zůstane vzhůru a pozdě večer se jen trochu nají, hrozně ho pak bolí hlava. Když na plese moc chodí nebo stojí, vždycky z toho má záchvat dny. A dnes dlouho seděl a byl na nohou a jedl pozdě. Až přijde domů, dostane záchvat dny a bolení hlavy, a to všechno kvůli mně. A já bych si z něho, chudáka starého, měl dělat legraci? Ne, za nic na světě!“

„Jak to, že to všechno dělal kvůli tobě?“ zeptal se Foker a zatvářil se velmi ulekaně.

„Člověče, dovedeš to udržet v tajnosti, když se ti s něčím svěřím?“ řekl rozjařeně Pen. „Dovedeš si to nechat pro sebe? Odpřisáhneš mi to? Budeš mlčet jako hrob, nebo to na mě píchneš? Smlčíš to, co teď uslyšíš, nebo to vyžvaníš a zemřeš?“ Při těch slovech zaujal směšný divadelní postoj a drožkáři na stanovišti v Piccadilly se s údivem ušklíbali tatrmanství těch dvou mladých dandyů.

„Kam tím k ďasu míříš?“ zeptal se náramně rozčileně Foker.

Ale Pen si jeho rozčilení moc nevšímal – mluvil dál, pořád tím posměšným a vzrušeným tónem: „Henry, příteli mých mladých let a svědku mých mladistvých pošetilostí, ty ses toho z knih moc málo naučil, ale přece jen máš špetku zdravého rozumu – no, nečervenej se, Henrico, máš ho dost slušnou porci, ba i kuráže a dobroty, máš-li příteli prokázat službu. Kdybych se octl v peněžní tísni, obrátil bych se s důvěrou na kamaráda Fokera. Kdybych měl zármutek, vyplakal bych se z něho na Fokerových soucitných prsou –“

„Neblbni, Pene – tak dál,“ řekl Foker.

„Vyplakal, Henrico, na tvých zlatých knoflících a tvé batistové náprsence, kterou vyšívala tvá krásná dáma, aby zdobila tvou chrabrou hruď! Věz tedy, příteli mých chlapeckých let, že Artur Pendennis, studující práv z Horního Templu, začíná mít pocit, že je na světě sám a sám, že Starost mu vrývá vrásky do skrání a Plešatost se mu rozlézá po temeni. Nezastavil by ses tady u toho stánku na kapku kávy, vypadá tak horká a dobrá? Heleď, jak si tamten drožkář fouká do šálku. Ne, nechceš? Vida, aristokrat! No, tak se budu zpovídat dál. Společensky se začínám vzmáhat. Mám pekelně málo peněz. Potřebuji víc. Pomyslím na to, že si nějaké seženu a povedu usedlý život. Pomýšlím na to, že bych se měl usadit. A tak si myslím, že se ožením, kamaráde. Pomýšlím na to, že se umravním – nechám flámů a dám se doma na portské a sherry. Zavedu se ve svém quartier jako hlava rodiny s dobrou pověstí a skromnou domácností o dvou služebných děvčatech a sluhovi – po případě s kočárem, aby se paní Pendennisová měla v čem vozit, a s domem poblíž parků, abych měl výběh pro děti. Ha – co tomu říkáš? Odpověz kamarádovi, ty ctihodný pijáku piva! Mluv – zapřísahám tě při tvých sudech!“

„Ale vždyť na to nemáš peníze, Pene,“ namítl Foker, pořád s ulekaným obličejem.

„Že nemám? Ale bude je mít ona! Povídám ti, že na mě čeká zlatý poklad – ne to, čemu říkáš peníze ty, zhýčkaný v přepychu a odchovaný na kašičce, ty, který si můžeš nabrat, co hrdlo ráčí, z bezedných kádí bohatství. Co ty víš o penězích? Co pro tebe je chudoba, to je pro otužilého syna skromného lékárníka úplná nádhera! Nemůžeš být živ bez majetku a bez svých domů v městě a na venkově. A mně stačí prosté životní nezbytnosti, Fokere – útulný domek někde poblíž Belgravie, kočár pro mou ženu, slušná kuchařka a občas láhev obstojného vína pro pozvané přátele.“ Tu se Pen začal tvářit vážněji, přestal vtipkovat a mluvil dál: „Pomýšlím docela vážně na to, že se usadím a ožením. Nikdo to nemůže ve světě někam dotáhnout, nemá-li oporu v penězích. Musíš mít do začátku nějaký kapitálek a teprve pak se můžeš odvážně pustit do vysoké hry. Kdoví, třeba to zkusím, člověče. V téhle velké hře vyhráli horší lidé než já. A poněvadž nemám kapitál po předcích, musím nějaký vyženit – to je jasné.“

Právě když takto hovořili, či vlastně když se takto sobecky a upřímně od srdce rozhovořil Pen, octli se v Grosvenor Street. Pen byl ovšem zcela zabrán do svých úvah, proto nezpozoroval, že přítel vypadá sklíčeně a znepokojeně, a tak pokračoval: „To víš, Harry, nejsme už děti, ty ani já. Jo, naše romantické doby už jsou ty tam. Teď se už neženíme z vášnivé lásky, ale z rozumu a abychom si zařídili pěknou domácnost. Proč ty si bereš svou sestřenici? Protože to je milé děvče, hraběcí dcera, staří si to přejí a tak dále.“

„A ty, Pendennisi, ty přece taky nejsi moc zamilovaný do té dívky – kterou si máš brát?“ zeptal se ho Foker.

Pen pokrčil rameny. „Comme ça – mám ji docela rád. Je docela hezká, je docela chytrá. Myslím, že to s ní půjde dobře. Má taky dost peněz – a to je hlavní. Hm, vždyť víš, kdo to je – ne? Když jsme jednou byli spolu na večeři u její mamá, zdálo se mi, že se jí náramně dvoříš. Je to ta Amoryová.“

„Já – já jsem si to myslel,“ řekl Foker. „A – a už jste se spolu domluvili?“

„To zrovna ne,“ odpověděl Artur s potutelným úsměvem, jako by chtěl říci: Stačí, když řeknu jen slovo, a je má.

„Aha, to zrovna ne,“ opakoval Foker a tak příšerně se zachechtal, že teprve v tu chvíli přestal Pen myslit na sebe, podíval se na kamaráda a zděsil se jeho strašidelně bledé tváře.

„Člověče, kamaráde, Foku – co je ti? Není ti dobře,“ řekl Pen opravdu starostlivě.

„Ty si myslíš, že to je to šampaňské u Steynů, viď? Ale není. Pojď na chvíli ke mně, musím s tebou mluvit. Povím ti, co to je. Sak – – –, musím to někomu říct!“

V té chvíli došli k Fokerovu domu, Harry odemkl dveře a zavedl přítele do svých pokojů v zadním traktu domu, za rodinnou jídelnou, kde starý Foker hostil své známé pod obrazy, které představovaly jeho vlastní osobu, jeho ženu, jeho synáčka jako hošíka na oslu a nebožtíka hraběte z Gravesendu v hávu člena sněmovny lordů. Foker s Penem prošli tou komnatou, při zavřených okenicích temnou jako hrob, a vstoupili do části bytu, obývané chudákem Harrym. Už tam padaly uprášené snopy slunečních paprsků, které se skotačivě mihotaly po celé galerii tanečnic a nymf od baletu.

„Tak poslyš, Pene. Musím ti to říct,“ spustil Harry. „Od toho večera, co jsme u nich byli na večeři, jsem do té dívky tak zamilovaný, že to snad bude má smrt, jestli ji nedostanu. Někdy se mi zdá, že se z toho snad zblázním. Už to nevydržím, Pene. Nemohl jsem to snést, jak jsi prve o ní mluvil – že si ji chceš vzít jen proto, že má peníze. Ach, Pene, ale pro tohle se přece neženíme. Vsadím se, že ne. Mluvit o penězích v souvislosti s takovou dívkou, to je – to je – jak se tomu říká – ty víš, co myslím – já se nedovedu dost dobře vyjádřit – no, tak teda svatokrádež. Kdyby si mě vzala, šel bych třeba zametat ulice, to mi věř!“

„Chudáčku Foku! Na tohle bys ji asi nenachytal,“ řekl Pen a zadíval se na přítele opravdu dobromyslně a s upřímným soucitem. „Tahle dívka není stvořená pro milování v nuzné chatrči.“

„Já dobře vím, že by se hodila za vévodkyni, a vím, že by si mě nevzala, kdybych jí nemohl dát hodně vznešené postavení ve společnosti – já vím, že sám o sobě za moc nestojím – nejsem vzdělaný a tak dále,“ řekl smutně Foker. „S radostí bych jí položil do klína všechny brilianty, co měly dnes večer na sobě všechny ty vévodkyně a markýzy, jenže já je nemám. Ale tyhle řeči nejsou nic platné. Vsadili mi na jiného koně. A to bude má smrt, Pene. I kdybych měl na to umřít, z tohohle se nevyvlíknu. Má sestřenice je milé děvče a mám ji docela rád a tak, ale s touhle jsem se ještě neznal, když nás naši staří dali s tamtou dohromady. Když jsi před chvílí říkal, že to s ní docela půjde a že má peněz dost pro vás oba, já jsem si zas v duchu říkal, že to nestačí, mít peníze nebo mít děvče jen tak rád, že jen pro tohle by se člověk ženit neměl. Ožení se, a pak třeba uvidí, že má jinou ještě radši. A pak ti ani všechny peníze, co jich je na světě, nepomohou, abys byl šťastný. Podívej se na mě – já mám spoustu peněz, nebo budu jednou mít z těch bezedných kádí, jak ses prve vyjádřil. Táta si myslel, že mi to dobře zařídí, když ujedná ten sňatek s mou sestřenicí. Ale já ti povídám, že to nepůjde. Jestli mě lady Anna dostane za manžela, nebude to štěstí ani pro jednoho z nás a ona dostane největšího chudáka v Londýně.“

„Nebohý člověče!“ řekl Pen s dost jalovým velkodušným soucitem. „Škoda, že ti nemohu nějak pomoci. O tomhle jsem neměl tušení, že ses do té dívky tak zbláznil. Myslíš, že by tě chtěla bez tvých peněz? Kdepak! Myslíš, že by ti otec dovolil, abys zrušil zasnoubení se sestřenicí? Však ho moc dobře znáš – raději by tě vydědil, než by to dovolil.“

Nešťastný Foker místo odpovědi vyrazil jen hlasitý povzdech, vrhl se obličejem dolů na pohovku a zabořil jej do dlaní.

„A pokud jde o mne –,“ pokračoval Pen, „milý kamaráde, kdybych byl jen tušil, že to je s tebou tak kritické, nebyl bych si tě aspoň vybral za důvěrníka, nebyl bych tě tím soužil. A celá ta má věc není ani tak vážná, aspoň zatím ne. Nezmínil jsem se o tom slečně Amoryové ani slovem. Pravděpodobně by mě ani nechtěla, kdybych se jí zeptal. Ale moc jsme už o tom mluvili se strýcem – ten tvrdí, že by to byla pro mne žádoucí nevěsta. Jsem ctižádostivý a jsem chudý. A lady Claveringová jí prý dá spoustu peněz a sir Francis se možná nechá přimět, aby – no, na tom nezáleží. Ještě není ruka v rukávě, Harry. Brzy už odjedou z města. Slibuji ti, že ji do té doby nepožádám o ruku. Není naspěch – na to je pro všechny času dost. Ale dejme tomu, že ji dostaneš ty, Fokere. Vzpomeň si, cos prve říkal o manželství a o tom, jak nešťastný je muž, který nestojí o svou ženu – a ty bys chtěl ženu, která by nestála o svého muže?“

„Ale ona by o mě stála,“ ozval se Foker z pohovky, „totiž já myslím, že by o mě stála. Když jsme včera spolu tančili, říkala –“

„To je toho, že říkala!“ rozkřikl se Pen náramně hněvivě, ale najednou si uvědomil jasněji než Foker, co ho tak dopálilo, a dal se do smíchu. „Na tom přece nezáleží, Harry, co ti říkala. Slečna Amoryová je chytrá a říká všelijaké zdvořilé věci – tobě nebo třeba i mně – a čert ví komu ještě. Zatím se nic nerozhodlo, kamaráde. Mně to aspoň neutrhne srdce, když ji nedostanu. Získej si ji, můžeš-li, a já ti k ní budu blahopřát. Sbohem! A zapomeň na to, co jsem ti říkal. Byl jsem tam v tom horku celý nesvůj, měl jsem zatrolenou žízeň a snad jsem si nenalil do šampaňského dost minerálky. Dobrou noc! Já si také nechám pro sebe, cos mi říkal. Naše heslo je ‚Buď němý jako hrob!‘ a utkejme se jako rytíři, ať vyhraje ten, kdo si to zaslouží, jak říká Peter Crawley.“

Při těch slovech pan Artur Pendennis vrhl na kamaráda velmi podivný, nebezpečně vyzývavý pohled a stiskl mu ruku skoro tak dobrosrdečně, že se to shodovalo s podobenstvím z boxérského zápasu, jehož prve užil podle pana Bendiga, když ten si podává ruku s panem Cauntem, než se spolu utkají o šerpu vítěze a sázku dvě stě liber. Foker na přítelovo vyzvání odpověděl úpěnlivým pohledem a truchlivým stisknutím ruky, načež zase sklesl do polštářů, Pen si nasadil klobouk a vykročil z domu na vzduch, div ne přes mrtvolu rané služebné, která drhla schody před vchodem.

„Tak on ji tedy chce také?“ řekl si Pen cestou domů – a s úžasně bystrozrakou vnímavostí a skoro ďábelskou škodolibostí si najednou uvědomil, že bolesti a muka, jež sužují poctivé srdce Fokerovo, jeho samého ponoukají, aby s tím větší chutí a horlivostí usiloval o Blanku – dá-li se nazvat usilováním to, co usilování vůbec nebylo, ale spíš jenom koketování a plané laškování. „Tak ona mu něco říkala, vida! Snad mu dala zrovna takovýhle kvítek!“ A vytáhl si z knoflíkové dírky zubožené, svraštělé a pomačkané poupě, uvadlé a zhnědlé v horku a prudkém večerním osvětlení, a zatočil jím v prstech. – „Rád bych věděl, kolika jiným dala takovýhle nevinný důkaz své náklonnosti, koketka!“ A zahodil ten svůj do stroužky u chodníku, kde jej voda možná trochu vzkřísila a kde jej pak třeba sebral nějaký milovník růžových poupátek. Potom si náš cudný mladík uvědomil, že už je úplně jasný den a mimojdoucí možná vyvalují oči na jeho zarostlý obličej a bílou vázanku, proto si vzal drožku a jel do Templu.

Ach, je to ten hoch, který se ještě před několika lety s maminkou modlil a za něhož se v tuto ranní hodinu pravděpodobně ona modlí? Je tenhle uondaný a sobecký světák ten mladík, který byl ještě nedávno ochoten vzdát se všech svých světských statků, svých nadějí, své ctižádosti a příležitostí, jaké mu život skýtal – jen pro lásku? Vida, na tohohle mladíka jste pyšný, starý Pendennisi! Chlubíte se tím, co jste z něho udělal a že jste mu rozumně rozmluvil jeho nemožně pošetilou romantickou lásku – teď sice vzdycháte na posteli v mukách, která vám působí váš revmatismus, ale utěšujete se pomyšlením, že ten mladík konečně udělá něco, čím si v životě polepší, a že Pendennisové zaujmou slušné místo ve společnosti. Je snad tenhle mladík jediný, který v temné životní džungli svévolně nebo řízením osudu sejde na scestí, poněvadž skutečná pravda a láska, které by mu měly svítit na cestu, v tom otráveném ovzduší pohasnou a jejich světlo mu už nestačí?

Když Pen odešel, vstal chudák Harry z pohovky, vytáhl si z vesty – s nádhernými knoflíky, bohatě vyšívané, díla jeho mamá – bílou, sotva rozpuklou růžičku, vyňal z neceséru, rovněž dárku od mamá, nůžtičky, pečlivě přistřihl stopku, dal si to poupě do sklenice vody naproti své posteli a zahleděl se na ně, aby se utěšil v svých strastech a trpkých vzpomínkách.

Máme z toho soudit, že slečna Blanka Amoryová měla ve své kytici víc než jednu růžičku? Proč by tedy ta hodná mladá bytost neměla rozdávat ze svých přebytků a obšťastnit co nejvíc svých tanečníků?

KAPITOLA XLVI
Monseigneur s’amuse

Posledně na plese u Steynů byl major Pendennis celý schvácený, div ne u konce svých sil, takže jakmile byl opět schopen podstoupit namáhavou cestu, vypravil se do Buxtonu, kde pro znavené tělo hledal úlevu v tamějších léčivých pramenech. Parlament skončil zasedání. Sir Francis Clavering s rodinou odjel z města, a tak záležitosti, o nichž jsme se čtenáři prve zmínili, v tom krátkém období několika dní až týdnů mezi touto a předešlou kapitolou nijak nepokročily. Hlavní město se však za tu dobu vyprázdnilo.

Společenská sezóna tedy skončila – advokáti, Penovi sousedé, se rozjeli do soudních okresů a jeho vznešenější známí se s cestovními pasy vydali na pevninu nebo pro ozdravění či za vzrušujícím sportem odjeli do skotských vřesovišť. V arkýřových oknech klubů a na opuštěných chodnících Pall Mall nebylo skoro ani človíčka. Před bránou královského zámku zmizely červené kabáty, obchodníci ze Svatojakubské čtvrti se bavili někde v zahraničí, krejčí si dali narůst knírky a plavili se vzhůru po Rýně, obuvníci byli na zotavené v Emži nebo v Badenu, kde se museli červenat, když potkali své zákazníky nebo se octli se svými věřiteli jako jejich protihráči u stolu v herně, duchovní u sv. Jakuba kázali v poloprázdném kostele, kde mezi věřícími nebyl ani jediný hříšník, který společensky nějak vynikal. Dechová kapela v Kensingtonských zahradách sbalila své plechové nástroje a stříbrné trumpety – jen dva tři staré kočárky s jedním koněm či dvěma se ploužily po březích Serpentiny – a když si tajemník státního pokladu Clarence Bulbul, kterého zdržely v hlavním městě jen trudné povinnosti, vyjel odpoledne na koni na Rotten Row, přirovnával ta opuštěná místa k nedohledné arabské poušti a připadal si tam jako nějaký beduín, který tou prašnou pustinou putuje se svým zbožím. Warrington si nacpal spoustu dýmkového tabáku do cestovního vaku, a jak měl o prázdninách ve zvyku, odebral se k bratrovi do Norfolku. Pen zůstal nějaký čas v bytě samotný, jelikož ten vznešený mladík nemohl vždycky odjet z hlavního města, kdy by si byl přál – tentokrát ho tam zdržely povinnosti redaktora Pall Mall Gazette, kde jako chargé d’affaires zastupoval svého šéfa, kapitána Shandona, který byl s rodinou v blahodárných lázních Boulogne-sur-Mer.

Jak jsme viděli, Pen o sobě už léta prohlašoval, že je úplně blazeovaný a že ho život omrzel, ale pravda je, že měl pořád báječné zdraví a skvělou chuť k jídlu, kterou s velkým požitkem a uspokojením ukájel nejméně jednou denně, a mimo to se vyznačoval neustálou touhou po společnosti, což nikterak nenasvědčovalo, že by byl nějaký misantrop. Když nemohl mít dobrou večeři, stejně spokojeně zasedl ke špatné, když nemohl sehnat společnost duchaplných nebo vznešených lidí a krásných žen, spokojil se jakoukoli, která se naskytla, a docela rád si poseděl v hospodském výčepu či na palubě parníku, jímž si udělal výlet do Greenwiche, nebo si vyjel do Hampsteadu s panem Finucanem, svým kolegou z Pall Mall Gazette. Rád se podíval za řeku do letních divadel nebo do Královských zahrad ve Vauxhallu, kde byl v přátelských stycích s proslulým Simpsonem a podával si ruku s hlavním komickým zpěvákem i s krásnou jezdkyní v aréně. Bavilo ho pozorovat jejich grimasy i graciézní gesta s jízlivým humorem, prodchnutým sympatiemi, ale rád s vlídným úsměvem přihlížel i divákům – zajímalo ho pozorovat povykujícího výrostka, lačného zábavy, jak se tam dovede radovat, nebo dobromyslné rodiče a rozesmáté děti, jak tleskají při představení, nebo nebohé mladistvé vyvrhele, jejichž smích snad nebyl tak nevinný, ale zato hlučnější, kteří si tam ve své hanbě přišli zatančit a poveselit se aspoň do svítání, vydělat si na chleba a utopit starosti. Artur se často vychloubal svou účastí s lidmi ve všelijakých životních situacích – byl rád, že jí je schopen, a říkal, že si ji bohdá zachová až do posledka. Tak jako jiný má horlivý zájem o malířství, hudbu nebo přírodní vědy, tak o sobě říkal Pen, že jeho oblíbený koníček je antropologie – měl oči vždy dychtivě otevřené pro nejrozmanitější lidské odrůdy a krásné vlastnosti: všude, kde se octl, s nenasytnou rozkoší pozoroval všechny lidské typy – ať to byla koketní vrásčitá babka v plesovém sále, nebo uzardělá mladistvá krasavice z vysokých kruhů – ať to byl nemotorný gardista laškující v parku s nějakou chůvičkou, nebo nevinný malý Tommy, který zatím krmil kachny. Vždyť ten, kdo má celkem čisté srdce, pěstuje rád a s neutuchajícím potěšením tuhle zábavu, možná tím dychtivěji, že je to zábava tajná a s nádechem smutku – poněvadž to bývá člověk povahovým založením samotářský, a tak vždycky stojí mimo, třebaže není sám.

Pen se ovšem nezdržel a před Warringtonem se často chvástavě a živě rozpovídal. „V mládí jsem se zamiloval tak zuřivě, že se mi zdá, jako by ta vášeň ve mně byla už úplně dohořela, a jestli se jednou ožením, bude to manželství z rozumu – vezmu si dívku s pěknými způsoby, pěknou povahou a pěkným zjevem, která bude mít nějaké peníze a tak dále, aby se nám měkce sedělo v tom kočáře, v kterém se povezeme životem. S romantikou je konec – tyhle sklony mě už přešly, jsem předčasně zestárlý – a jsem na to hrdý.“

„Pitomost!“ zabručel kamarád. „Onehdy jsi měl dojem, že začínáš plešatět, a vychloubal ses tím, jak to už máš ve zvyku. Ale začal sis mazat vlasy medvědím sádlem, hned jak ti to kadeřník doporučil, a od té doby chodíš navoněný jako holič.“

„Ty jsi zas Diogenes a byl bys nejradši, kdyby každý žil v sudě jako ty. Fialky voní příjemněji než vyčichlý tabák, ty cynický medvěde.“ Ale Pen se červenal, když neromantického přítele takhle odbýval, neboť o svůj zevnějšek dosud pečoval mnohem víc, než se na takového filozofa snad slušelo. Když se uváží, jak málo Penovi záleželo na tom, co si o něm lidé myslí, dal si opravdu dost velkou práci se svou parádou, aby se jim líbil, a na takového znaveného poutníka, jako byl on, nosil hodně těsné botky s báječným leskem.

V tomto nudném ročním období jednoho jasného pátečního večera na podzim dopsal pan Pendennis v redakci jiskřivý úvodník do novin – jaký by dovedl napsat jen kapitán Shandon, kdyby byl býval v dobré náladě a kdyby byl měl chuť do práce, kterou vždycky konal jen z donucení – pan Artur Pendennis tedy dopsal svůj článek a hned si jej v redakci pochvalně pročítal v ještě vlhkých sloupcích korektury, a tu mu napadlo, že se vydá za řeku do Vauxhallu, aby si tam užil ohňostroje a jiných zábav. A tak si pohotově strčil do kapsy vstupenku pro „redaktora listu Pall Mall Gazette a jeho hosta“, která ho opravňovala k bezplatné návštěvě toho zábavního parku, a na Waterlooském mostě zaplatil říšskou mincí poplatek, aby mohl přejít na druhou stranu za řekou. Odtamtud byla do Vauxhallu příjemná procházka – na obloze zářily hvězdy a shlížely na ten královský park, z něhož zatím ještě nevzlétaly rakety a svítivé koule, které měly ty hvězdy svou září zastínit.

Snad všichni víme, že než se přijde do té kouzelné říše, kde mimo to každý večer plane ještě dvacet tisíc svítilen, musí se projít tmavou, ponurou bránou s turniketem, za níž se pro nezasvěcené tají nádhery Vauxhallu. Ve zdích této brány jsou dvě ostře osvětlená okénka, v nichž sedí u stolu dva pánové – ti od vás vyberou peníze, jste-li obyčejný smrtelník, nebo si prohlédnou volnou vstupenku, máte-li takovouto propustku do zábavního parku. U jedné z těch tlam chtěl Pen ukázat svůj volný lístek, ale vyjednával tam už nějaký pán s dvěma dámami, který byl na řadě před ním.

Ten pán měl klobouk posazený hodně ke straně, přes ramena měl nesmírně nonšalantně přehozen krátký ošumělý pláštík a křičel rozčileným hlasem, po němž ho Pen ihned poznal:

„Safra, jesli berete v pochybnost mou čest, buďte tak hodný, pane, vylezte z té díry, a –“

„Jejej, kapitáne!“ vykřikla starší z dam.

„Dejte mi pokoj!“ odbyl ho muž v pokladně.

„A zavolejte pana Hogdena, ten je vevnitř, aby tam pustil tydle dámy. Nebojte se, dámo, já se tady s tím pánem nepoperu, rozhodně ne před váma. Buďte tak hodný, pane, a dejte vyvolat pana Hogdena (mám od něho volnou vstupenku, je to můj moc dobrý známý, já vím, že tady má dnes večer zpívat Zloděje mrtvol), řekněte, že se mu kapitán Costigan pěkně poroučí a prosí, aby tam uved tydle dámy – o mě tu nejde, já jsem tady už byl kolikrát, já se neprosím, aby mi někdo dělal milosti. Ale jedna tady z těch dam tu ještě nikdy nebyla, a tak doufám, že ji nepřipravíte o zábavu – nemůžu za to, že mám smůlu a že jsem ten volný lístek ztratil.“

„Máte to marné, kapitáne, já nemám kdy někoho vám tu shánět,“ řekl pokladník, načež kapitán zaklel a starší z dam řekla: „Jemine, to je k zlosti?“

Mladší se na kapitána jen prosebně podívala a domlouvala mu: „To nevadí, kapitáne Costigane, mně se tam vůbec nechce, opravdu. Pojď, mamá.“ Ale přestože o tu zábavu vůbec nestála, podlehla svým citům a rozplakala se.

„Chudinko!“ řekl soucitně kapitán. „Tak vidíte, pane! Tak co, vy tam todle nevinné stvoření nepustíte?“

„Nemůžu nic dělat!“ rozkřikl se rozmrzele vrátný v osvětlené pokladně. V té chvíli k ní právě přistoupil Artur, kapitána poznal a řekl: „Vy mě už neznáte, kapitáne? Pendennis!“ A smekl klobouk a oběma dámám se uklonil. „Drahý hochu! Drahý příteli!“ zvolal kapitán, přátelsky Pendennisovi podal ruku a honem mu začal vysvětlovat ten nešťastný „karambol“, jak se vyjádřil. Dostal volnou vstupenku pro dvě osoby od pana Hogdena, který v té sezóně zpíval ve Vauxhallu (tak jako v Kuchyňce a na koncertech pro vznešenou společnost) Zloděje mrtvol, Smrt generála Wolfa, Zkrvácený prapor a jiné své oblíbené písně – byla to sice vstupenka pro dvě osoby, ale kapitán doufal, že je tam pustí všechny tři, a proto si přivedl do Vauxhallu dvě známé. Jenže tu volnou vstupenku po cestě ztratil, a tak nemůže dovnitř – a dámy se musí vrátit, k velkému zklamání jedné z nich, jak Pendennis vidí.

Artur byl vždycky dobrosrdečně naladěný vůči každému, jak tedy mohl v takovémhle případě odmítnout soucitnou pomoc? Viděl nevinnou tvář dívky i to, jak se na kapitána prosebně podívala, jak se jí ústa lítostí roztřásla a jak se nakonec dala do pláče. I kdyby měl v kapse svou poslední libru ve zlatě, musel by ji rozměnit a dopřát té chudince radost. Jakmile zahlédla cizího pána, odvrátila prosebné oči a ihned si je osušila kapesníkem. Artur vypadal moc hezky a mile, jak tam stál před těmi dvěma ženami, bez klobouku, uzardělý, dvorný, štědrý – jedním slovem gentleman. „Kdo jsou ty ženy?“ ptal se v duchu. Zdálo se mu, že tu starší už někde viděl.

„Mohu-li vám něčím posloužit, kapitáne Costigane,“ řekl, „doufám, že mou pomoc neodmítnete. Chtěl byste tady s dámami dovnitř a máte s tím nějaké nesnáze? Mohu za vás zaplatit vstupné? Já mám – já mám volnou vstupenku pro dvě osoby – doufám, madam, že vás smím pozvat?“

Z prvního popudu byl by princ z Dubí zaplatil vstupné za celou společnost – nebyl by se snad ani vytasil s volnou vstupenkou, když kapitán svou ztratil. Ale ze vzezření obou těch žen instinktivně uhádl, že by se jim líbilo víc, kdyby nevystupoval moc velkopansky, a tak podal Costiganovi svou peněženku, jednou rukou vytáhl se smíchem svou vstupenku a druhou paži nabídl starší dámě. Dámy sice nebyl přiléhavý název – měly klobouky a přes ramena jenom šály, parádní límečky a mašle, mladší měla na sobě skromné šedé šaty a pod nimi ukazovala hezkou malou nožku v hezké botičce, ale Jeho Výsost z Dubí byl dvorný vůči každému stvoření v sukních, třeba byly z levné látky, a čím skromněji byla žena ustrojena, tím důstojněji a zdvořileji se k ní choval.

„Fanynko, zavěs se do pána,“ řekla ta starší, „když je tak velice laskav – já jsem vás často vídala procházet naší bránou – do čísla tři ke kapitánu Strongovi.“

Fanynka udělala malé pukrlátko a zavěsila se do Artura. Ručku měla v odřené rukavičce, ale byla to ručka hezká a drobná. Nebyla už dítě, ale ještě nebyla ani žena – slzy jí vyschly, líčka se jí rděla mladistvým ruměncem a oči jí zářily radostí a vděčností, když je pozdvihla k Arturovu vlídnému obličeji.

Ten jí levou rukou blahosklonně pohladil ručku, která se opírala o jeho pravici. „Fanynka je moc hezké jméno,“ řekl. „Tak vy mě tedy znáte?“

„Bydlíme ve vrátnici v Shepherd’s Inn,“ vysvětlovala Fanynka a zase mu udělala pukrlátko. „Já jsem ještě nikdy nebyla ve Vauxhallu, tatínek mě sem nechtěl pustit – a – a – ó – ó, to je krása!“ při těch slovech málem ucouvla nadšeným údivem, když před sebou uviděla ten královský park, planoucí stovkami milionů světel, nádherný jako z nejkrásnější pohádky, z nejkrásnější pantomimy, jakou viděla v divadle – ale ve skutečnosti takovou nádheru ještě nespatřila. Pena to těšilo, že se jí tam tolik líbí, a přitiskl si k tělu tu malou ručku, která se tak důvěřivě opírala o jeho paži. „Co bych za to dal, kdybych se dovedl aspoň trochu takhle radovat!“ řekl si v duchu náš blazeovaný mladík.

„Tu máte svou peněženku, Pendennisi, můj drahý kamaráde,“ ozval se za ním kapitánův hlas. „Nechcete si přepočítat peníze? No dobrá – nechcete – máte důvěru ke starému Jacku Costiganovi! (Vidíte, madam, jak mi důvěřuje?) Vy jste moje spása, Pene (znal jsem ho už jako dítě, paní Boltonová – patří mu zámek Dubí, kde jsem vypil už tolik číší vína se šlechtou z jeho rodného hrabství) – jste moje spása, pane Pendennisi, a děkuju vám – má dcera vám ještě poděkuje. – Ponížený služebník, pane Simpsone.“

Pen byl vůči dámám velkolepě dvorný, ale co to bylo ve srovnání s tím, jak se kapitán Costigan nádherně ukláněl na všechny strany a provolával bravo zpěvákům!

Člověk jako Costigan, potomek starobylých irských králů, náčelníků a celé řady jiných velmožů a šerifů svého rodného hrabství, byl si ovšem natolik vědom své důstojnosti a měl natolik sebeúcty, že by se nebyl „vedl podpaždí“ (jak se vyjadřoval) s paní, která mu občas zametala pokoj a pekla skopové kotlety. Cestou ze Shepherd’s Inn do Vauxhallu šel kapitán Costigan dámám po boku, blahosklonně a přívětivě je upozorňoval na všelijaké pamětihodné budovy a podle svého zvyku jim povídal o velikých městech a zemích, kde všude byl, i o vysoko postavených a urozených osobnostech, s kterými měl čest se znát. Nedalo se tedy čekat, že by v královském parku, prudce ozářeném dvaceti tisíci planoucích svítilen, kapitán slevil ze své důstojnosti a nabídl rámě paní, která vlastně nebyla nic lepšího než hospodyně a uklízečka.

Ale Pen takové skrupule neměl. Slečna Fanynka Boltonová mu nestlala postel ani nezametala pokoje, a tak neměl chuť se té hezké dívenky pustit. Fanynce tvářičky jen hořely a zářivé oči jí radostí ještě víc zářily, když se opírala o rámě takového vznešeného ochránce, jako byl Pen. Viděla tam spousty jiných dam, které se procházely sem tam pod ochranou desítek jiných pánů, ale byla přesvědčena, že žádný není tak hezký a nevypadá tak vznešeně jako ten její. Byli tam samozřejmě milovníci zábavy z nejrůznějších vrstev – prostopášní mladí lékaři, lehkomyslní mladí úředníci a obchodníci, tu a tam nějací šviháci od gardových pluků a podobně. Byl tam i starý lord Colchicum v doprovodu mademoiselle Caracoliny, která tam kdysi jezdila v aréně, hodně hlasitě mluvila svou rodnou francouzštinou a užívala přitom náramně silných výrazů převzatých z nejsprostší hantýrky, ačkoli se tam procházela zavěšená do lorda.

Colchicum doprovázel mademoiselle Caracolinu, Tom Tufthunt zas doprovázel lorda Colchica a ta úloha mu zřejmě byla náramně vhod. Když chce don Juan přelézt zeď, nemá nikdy nouzi o nějakého Leporella, který mu podrží žebřík. Tom Tufthunt byl celý šťastný, že může vystupovat jako přítel starého vikomta, porcovat drůbež u jeho tabule a připravovat salát. Když Pen se svou mladou dámou potkali vikomtovu družinu, vznešený aristokrat se na Artura chlípně usmál na znamení, že ho poznává, a ihned s Penova obličeje sklouzl očima pod klobouk jeho společnice. Ale Tom Tufthunt Arturovi velice dobrosrdečně pokynul hlavou, řekl: „Jak se vede, kamaráde?“ a vrhl na Pena nesmírně významný pohled.

„Tohle je slavná krasojezdkyně z Astleyho cirkusu – viděla jsem ji tam,“ řekla slečna Boltonová a ohlédla se za mademoiselle Caracolinou. „A kdo je ten starý pán? Není také od cirkusu?“

„To je lord vikomt Colchicum, slečno Fanynko,“ odpověděl jí blahosklonně Pen. Neměl žádné zlé úmysly, těšilo ho dělat té mladé dívce ochránce a bylo mu docela vhod, že je tak hezká, že je do něho zavěšená a že ho tamten starý don Juan s ní viděl.

Fanynka byla velice hezká – oči měla tmavé a zářivé, zuby jako perličky a ústa skoro tak červená jako mademoiselle Caracolina, když si je hodně namalovala. A pak, ten rozdíl mezi jejím hlasem a hlasem té druhé, mezi tím, jak se smála ta dívenka a jak se smála ta žena! Teprve od nedávna však začínala Fanynka tušit, že je krasavice – když oprašovala zrcátko nad krbem u pánů Bowse a Costigana a podívala se do něho. Před rokem to ještě byla nemotorná, nohatá holka, které se otec posmíval. Její spolužačky ze školy slečny Miniferové v Newcastle Street na Strandu (mladší sestra slečny Miniferové hrála roku 182– hlavní úlohy na zájezdech Královského divadla v Norwichi a ona sama měla po dvě sezóny rovněž slušné úspěchy na jevišti, dokud nespadla do propadliště a nezlomila si nohu) – tedy ve škole si spolužačky Fanynky moc nevšímaly, pokládaly ji za nevzhlednou holku, která se bůhví proč vlastně učí u slečny Miniferové, a v tmavé vrátnici v Shepherd’s Inn si rovněž nikdo nepovšiml, že tam ta květinka ponenáhlu roste do krásy.

Tahle malá osůbka tedy, zavěšená do Pena, se s ním procházela po zábavním parku. Londýn se sice hodně vyprázdnil, ale pořád tam zbyly asi tak dva miliony lidí, a mezi nimi i několik známých pana Artura Pendennise.

K nim patřil pan Henry Foker, který se v parku potloukal z místa na místo, osamělý, zamlklý, bledý a s rukama v kapsách, a když se s Arturem potkali, smutně mu pokývl hlavou. Mladý Henry si chtěl ulehčit na duši tím, že se honil ze zábavy do zábavy. Ale když se procházel po těch setmělých pěšinkách, pořád myslel na Blanku – myslil na ni, když se díval na pomalované lampióny. Kvůli Blance si nechal hádat z ruky a velice ho to zklamalo, když mu cikánka řekla, že je zamilovaný do černovlasé dámy, s kterou bude jednou šťastný. Ani při koncertě, ačkoli pan Momus zpíval své nejpovedenější komické písničky a dával nejúžasnější hádanky, ani pak se na Fokerových rtech neukázal vlídný úsměv.

Pen se slečnou Boltonovou stáli blízko – poslouchali tentýž koncert a oba si ho povšimli, jak žalostně se tváří. Pen se Fokerovi musel smát a Fanynka se zeptala, proč ten divný mladý pán vypadá tak zarmouceně. „Má asi smůlu v lásce!“ odpověděl Pen. „Copak to nestačí, Fanynko, aby se člověk rmoutil?“ A protektorsky se na ni podíval, tak nádherně jako v té Goethově hře Egmont na Kláru nebo ve Scottově románě Leicester na Amy.

„Opravdu má smůlu v lásce? Chudáček!“ řekla Fanynka s povzdechem a náramně přívětivě a lítostivě se na něho podívala – ale Harry její krásné tmavé oči neviděl.

„Dobrý večer, pane Pendennisi!“ ozval se za Penem něčí hlas – mladíka v širokém bílém plášti a červeném nákrčníku, přes nějž měl přehrnutý ušpiněný límec košile, takže vystavoval na odiv krk, rovněž ne zrovna moc čistý – v nákrčníku měl zapíchnutou velikou jehlici ze zlata nebo možná jiného kovu a na fantastické vestě měl náramně parádní skleněné knoflíky. Kalhoty měl tak křiklavé, až volaly o pomoc: „Jen se podívejte na tu lacinou nádheru – a jak je náš švihácký pán špinavý!“ V kapse pláště měl pověšenou hůlku a z druhé strany byla do něho zavěšena dáma v růžových atlasových šatech. „Dobrý večer! Snad se na mě ještě pamatujete? Huxter z Claveringu.“

„Dobrý večer, pane Huxtere!“ pozdravil ho náramně vznešeně náš princ z Dubí. „Daří se vám doufám dobře.“

„Docela to ujde, díky.“ – A pan Huxter pokýval hlavou. „Poslyšte, Pendennisi, vy se náramně zmáháte od těch dob, co jsme se tehdy u Wapshota pohádali, pamatujete se? Je z vás slavný spisovatel, co? Kamarádíte se s náramnými fešáky, četl jsem vaše jméno v Morning Post. Takový vznešený dandy by se asi nenechal od starého známého pozvat na malou večeři, že? – Zítra večer v Charterhouse Lane – pár po čertech skvělých chlapíků od Bartoloměje a báječný punč. Tady je má navštívenka.“ Při těch slovech vyňal pan Huxter z kapsy, v níž měl pověšenou hůlku, pouzdro s navštívenkami a zuby z něho vytáhl vizitku, kterou podal Penovi.

„Jste opravdu nesmírně laskav,“ řekl Pen, „ale já jsem bohužel už zadán a nebudu zítra večer v Londýně.“ Načež markýz z Dubí, užaslý, že se takový člověk vůbec opovažuje nabídnout mu svou navštívenku, vstrčil ji do kapsy a povýšeně se uklonil. Pan Samuel Huxter si možná ani neuvědomil, že mezi ním a panem Arturem Pendennisem je tak velký společenský rozdíl. Otec pana Huxtera byl claveringský ranhojič a lékárník, zrovna tak jako Penův papá býval ranhojičem a lékárníkem v Bathu. Ale nestoudnost některých lidí je naprosto nepředstavitelná.

„No nevadí, kamaráde,“ řekl pan Huxter, vždycky dobrosrdečný a přátelský, ale tentokrát po rozjaření vínem ještě přívětivější než jindy. „Když půjdete někdy kolem, zastavte se u nás – obyčejně jsem v sobotu doma a skoro vždycky je v kredenci kus sýra. Pá, pá! – Už se zvoní k ohňostroji, tak pojď, Mary.“ A rozběhl se za ostatním davem k místu, kde se měly pouštět rachejtle.

Jakmile byl ten příjemný mladík z dohledu, pospíšil si tím směrem i Pen se svou společnicí a za nimi kapitán Costigan s paní Boltonovou. Ale kapitán si vždycky dal záležet, aby se pohyboval náramně vznešeně a důstojně, nebyl by se rozběhl kvůli příteli ani nepříteli – ubíral se tedy k ohňostroji křepkým, rázným krokem, jímž se v chůzi obvykle vyznačoval, takže se svou společnicí brzy zůstali hodně pozadu za Penem a slečnou Fanynkou.

Artur snad zapomněl nebo se snad neráčil pamatovat, že starší dvojice nemá u sebe peníze, jak se ukázalo při tom dobrodružství u vchodu do Vauxhallu. Ať tak či onak, zaplatil dva šilinky jen za sebe a svou dámu a vyvedl ji po schodišti, které vede na galerii nad ohňostrojem. Kapitán se slečninou mamá mohli jít za nimi, kdyby chtěli, ale Artur s Fanynkou byli tolik zaměstnáni, že se po nich ani neohlédli. Lidé se kolem nich a za nimi strkali a tlačili. Nějaký nedočkavec tak prudce vrazil loktem do Fanynky, že s lehkým výkřikem padla dozadu, jenže Artur ji ovšem velice obratně chytil do náručí a už ji z rukou nepustil, ovšem jen aby ji chránil, dokud nevystoupili až nahoru a nezaujali svá místa.

Na nejvyšší lavici seděl osamělý chudák Foker, obličej ozářený ohňostrojem nebo v přestávkách měsícem. Artur ho viděl a zasmál se mu, ale moc se jím nezabýval. Byl zaujat Fanynkou. Tolik se divila! Byla tak šťastná! Křičela ó, ó, ó, jak rakety prudce vzlétaly do výšky a rozprskávaly se v padající azurové, smaragdové a rumělkové jiskry. Když ty divy před ní oslnivě plápolaly a hasly, tetelila se a chvěla rozkoší Arturovi po boku – stále se ho držela rukou pod paží, a kdykoli se nadšeně podívala vzhůru, cítil, jak si jeho paži tiskne k sobě.

„To je krása, pane Pendennisi!“ zvolala každou chvíli.

„Neříkejte mi pane Pendennisi, Fanynko,“ napomenul ji Artur.

Do obličeje se jí prudce nahrnula krev. „A jak vám mám říkat?“ zeptala se tichounce líbezným, roztřeseným hláskem. „Jak byste si přál, abych vám říkala, pane Pendennisi?“

„Zase! Fanynko! No dobrá, já jsem zapomněl – takhle to přece jen bude lepší,“ řekl velmi vlídně a mírně. „Smím vám říkat Fanynko, že?“

„Ó ano!“ odpověděla a znovu si k sobě radostně přitiskla jeho paži, tak pevně, že cítil, jak jí bije srdce.

„Já vám mohu říkat Fanynko, protože jste mladá a hodná holčička, Fanynko, a já jsem už starý pán. Ale vy mi nesmíte říkat jinak než pane nebo pane Pendennisi, chcete-li, Fanynko, protože naše společenské postavení se hodně liší. A nemyslete si, že vás nemám rád – proč se – proč se mne chcete pustit, Fanynko? Snad se mě nebojíte? Copak bych vám dovedl ublížit? Ani za nic na světě, má zlatá holčičko. No – no, podívejte se, jak krásně svítí hvězdy a měsíc, jakou mají klidnou zář, když rakety zhasnou a ta čertova kola přestanou prskat a jiskřit. Když jsem dnes večer přišel sem, neměl jsem tušení, že budu mít takovou hezkou společnici a že se budeme spolu dívat na ohňostroj. Musím vám říci, že bydlím docela sám a mám moc práce. Píši knihy a do novin, Fanynko – přišel jsem sem velice unavený a čekal jsem, že tady budu celý večer docela sám, a – snad nebudete plakat, má zlatá, zlatá holčičko?“ Najednou Pen zmlkl – z ničeho nic skončil ten tichý proslov, jejž prve zpustil, poněvadž jakmile uviděl ženu plakat, vždycky mu to rozechvělo nervy, a tak ji honem začal chlácholit a hladit, utěšovat sterými soucitnými a mazlivými slůvky, která zde raději nebudeme opakovat, jelikož by se v tisku vyjímala hloupě. Zrovna tak by se matčino povídání s děckem vyjímalo v tisku hloupě, nebo milencovo s nevěstou. Ta líbezná, nelíčená poezie nesnese tlumočení a je příliš jemná pro neohrabaný filologický rozbor. Máme všeho všudy jen sedm hlásek, jimiž lze vyjádřit polibek, ať jej vtiskneme babičce na čelo, nebo posvátně na milenčinu tvář – je to pořád jen těch sedm hlásek, ale jen dvě z nich se vytváří rty. Má to snad být narážka, že pan Artur Pendennis právě těch dvou zneužil? Kdepak! Předně bylo tma – ohňostroj už skončil, a tak ho nikdo nemohl vidět, za druhé nepatřil k těm, kdo takováhle tajemství na sebe prozrazují, a posléze za třetí, ať ten, kdo někdy políbil hezké děvče, poctivě řekne, co by byl v takové choulostivé situaci udělal sám?

No, pravda je, že ať Pena podezíráte z čehokoli nebo ať byste byli za těch okolností sami udělali cokoli nebo ať by byl on sám rád udělal cokoli, zachoval se čestně a jako pravý muž. „Nebudu si zahrávat se srdcem téhle maličké,“ řekl si v duchu, „musím mít na paměti svou i její čest. Zdá se, že je ohromně, až nebezpečně a dost nakažlivě citlivá, a tak jsem moc rád, že ohňostroj už skončil a mohu ji odvést zpátky k její matce. – Pojďte, Fanynko – pozor na schody, opřete se o mne, ať neklopýtnete, vy neopatrné děcko – tudyhle – a tamhle je vaše maminka, vidíte?“

Vskutku – dole už na ně čekala paní Boltonová s deštníkem v ruce, náramně znepokojená. Mateřsky zlostně a nedočkavě popadla Fanynku za ruku a polohlasem jí řekla několik ostrých káravých slov. Kapitán Costigan stál za ní a pod kloboukem významně zamrkal na Pendennise – musím přiznat, že se při tom tvářil nevýslovně komicky.

Tak komicky, že se Pen nezdržel a dal se do smíchu. „Měla jste jít s námi, paní Boltonová,“ řekl a nabídl jí rámě. „Jsem rád, že jsem vám Fanynku přivedl živou a bez úrazu. Mysleli jsme, že se také půjdete podívat z galerie na ohňostroj. Nám se moc líbil, že?“

„Ó ano!“ řekla slečna Fanynka a zatvářila se upejpavě.

„Byl nádherný!“ prohlásil Pen. „Ale já jsem už deset hodin vůbec nic nejedl, dámy, a tak bych vám byl vděčný, kdybyste mi dovolily, abych vás pozval na večeři.“

„Sakra, já bych taky potřeboval něco sníst,“ řekl Costigan, „jenže jsem si zapomněl doma peněženku, jinak bych byl sám pozval dámy na večeři.“

Paní Boltonová prohlásila dost přísně, že ji bolí hlava, a tak by radši šla domů.

„Humrový salát je ten nejlepší prostředek na světě proti bolení hlavy,“ galantně prohlásil Pen, „a sklenička vína vám jistě udělá dobře. Pojďte, paní Boltonová, buďte tak hodná a udělejte mi to potěšení. Bez vás nebudu mít na večeři ani chuť, a na mou čest jsem od oběda nic nejedl. Zavěste se do mne, dejte mi ten deštník. Costigane, vy se jistě ujmete slečny Fanynky, a jestli paní Boltonová nevezme zavděk mou společností, budu si myslet, že se na mne zlobí. Všichni se spolu někde v klidu navečeříme a pak si všichni dohromady vezmeme drožku.“

Drožka, humrový salát, i srdečné a upřímné pozvání usměvavého Pendennise zdolaly podezření a hněv té matrony. Když jim mermomocí chce prokázat takovou laskavost, snad by jí přece přišel vhod kousek humra, a tak všichni odpochodovali do restaurační místnosti, kde Costigan zavolal číšníka tak hlučně a bojovně, že jeden k němu okamžitě přiběhl.

Prohlédli si jídelní lístek na zdi a Fanynka byla požádána, aby si vybrala své oblíbené jídlo, načež dívka řekla, že také jí ráda humry, ale přiznala se rovněž, že ráda i malinový dort. Pen jí tuto lahůdku objednal, a nadto dal na počest dámám přinést i láhev nejšumivějšího šampaňského. Fanynka se ho napila – že by se snad byla toho večera opájela i jiným sladce opojným nápojem?

Večeře uplynula velice brzy a vesele a po ní si kapitán Costigan s paní Boltonovou ještě dali arakový punč, který ve Vauxhallu tak báječně voní, načež Pen objednal účet a velice štědře jej zaplatil – „jako ňáký anglický gentleman ze staré školy, sakra!“ prohlásil nadšeně Costigan. Když vyšli z restaurace, přistoupil k paní Boltonové a nabídl jí rámě, takže Fanynka zase připadla Penovi, a mladá dvojice v rozjařené náladě odcházela v patách za tou starší.

Šampaňské a arakový punč, ač všemi požité v mírných dávkách (kromě snad Cose, který se, chudák, v chůzi trošičku potácel), je rozjařily a přivedly do znamenité nálady, takže Fanynka začala poskakovat a podupávat nožkou do taktu k hudbě kapely, která tanečním dvojicím vyhrávala valčíky a kvapíky. Čím více se k hudbě přibližovali, tím hbitěji se Fanynce rozehrávaly nožky – jako by se od přírody vznášela nad zemí a jako by potřebovala, aby ji někdo přidržoval u země.

„Nechtěla byste si trochu zatančit?“ zeptal se jí princ z Dubí. „Bylo by to veselé! Paní Boltonová, prosím vás, dovolte mi, abych ji jen jednou provedl v kole!“ Nato pan Costigan řekl: „Tak ale už!“ A jelikož paní Boltonová nic nenamítala (byla jako stará válečná kobyla – jen zaslechla trubku, byla by se sama s chutí rozběhla do arény), Fanynka v minutě shodila z ramenou šálu a začala s Arturem kroužit v kole valčíkovým tempem uprostřed všelijaké prapodivné, ale náramně veselé společnosti.

Tentokrát Pena s Fanynkou nestihla žádná nehoda, tak jako kdysi se slečnou Blankou – alespoň žádná, kterou by byl sám zavinil. Tančili spolu velice hbitě a spokojeně – nejdříve valčík, potom kvapík, pak zase valčík, ale při tom druhém valčíku do nich vrazila jiná dvojice, která se k Terpsichořinu chóru přidružila. Byl to pan Huxter se svou mladou přítelkyní v růžových atlasových šatech, kterou jsme prve na chvíli zahlédli.

Pan Huxter pravděpodobně také povečeřel, protože byl v ještě vzrušenější náladě než předtím, kdy se k Penovi přihlásil jako k svému známému. Vrazil do Pena a jeho tanečnice, div je nepovalil na zem, načež milý pán samozřejmě začal nadávat těm, kterým podrazil nohy – vychrlil na nevinnou dvojici salvu těch nejsilnějších výrazů ze slovníku hantýrky.

„No tak, pitomče! Nepleťte se mi pod nohy, když neumíte tancovat, vy nemehlo!“ zařval mladý ranhojič (užil ovšem ještě jiných slov, daleko výraznějších) a k jeho nadávkám se připojil i křiklavý hlas a smích jeho tanečnice. Všichni přestali tančit, chudinka Fanynka byla z toho celá vyděšená a Pena to nesmírně dopálilo.

Artur zuřil – nerozlítily ho ani tak ty nadávky, jako to, že se měl věru zač stydět. Hádka s takovým člověkem! Výtržnost na veřejné zábavě, a ještě k tomu, když tu tančí s dcerou vrátného! Hrozná situace pro Artura Pendennise! Honem odvedl Fanynku z kola k její matce a byl by býval radši, kdyby se ta paní, Costigan i chudinka Fanynka byli propadli do země, než aby tam byli s ním jako jeho hosté.

Když se prostořeký Huxter na Pena tak obořil, nevšiml si ani, kdo to je, ten jeho protivník – ale jakmile si uvědomil, že tak urážlivě napadl Artura, hned se mu začal omlouvat. „Přestaň s tím pitomým křikem, Mary!“ okřikl svou tanečnici. „Tohle je můj starý známý a kamarád z domova. Prosím za odpuštění, Pendennisi – nevěděl jsem, že to jste vy, kamaráde.“ Pan Huxter patřil k výrostkům z claveringské školy, kteří byli svědky rvačky, o níž jsme se zmínili v jedné z počátečních kapitol této knihy. Pen tehdy porazil nejzdatnějšího přeborníka z Wapshotovy střední školy, a Huxter tedy věděl, jak je nebezpečné pohádat se s Arturem.

Jeho omlouvání bylo Penovi zrovna tak odporné jako prve jeho nadávání. Artur mu opilé projevy zarazil tím, že mu nařídil, aby byl zticha a víckrát se už jeho jméno neopovažoval vyslovit ani tam, ani jinde před lidmi. Odcházel z Vauxhallu provázen chechtotem davu – byl by je všechny nejraději vyvraždil do posledního člověka za to, že před nimi došlo k té zneucťující hádce. Odcházel z Vauxhallu a úplně zapomněl na nebohou Fanynku, která se svou matkou a s důstojným Costiganem šla celá roztřesená za ním.

Vzpamatoval se teprve, když mu kapitán poklepal na rameno a promluvil na něho, než vyšli z brány.

„Zpátky už nikdo z nás nemůže, ledaže byste znova zaplatil vstupné,“ řekl kapitán. „Neměl bych tomu chlapovi od vás něco vyřídit?“

Pen se dal do smíchu. „Co byste mu chtěl vyřizovat? Myslíte, že bych se bil s takovýmhle člověkem?“

„Ne, ne! Kdepak, kdepak!“ vykřikla zděšeně Fanynka. „Jak můžete být takhle zlý, kapitáne Costigane?“ Kapitán zabručel něco o cti a významně na Pena zamrkal, ale ten řekl galantně: „Ne, Fanynko, nic se nebojte. Udělal jsem chybu, že jsem tady tančil, pro mne se to nesluší. Prosím vás, odpusťte mi, že jsem vás tady vyzval k tanci.“ A znovu jí nabídl rámě, zavolal drožku a posadil do ní své tři známé.

Chystal se drožkáři zaplatit a zavolat si ještě jednu drožku pro sebe, ale Fanynka, dosud vylekaná, vystrčila ruku okénkem, chytila ho za kabát a úpěnlivě ho prosila, aby jel s nimi.

„Copak vás jinak nepřesvědčím, že se tam nevrátím a nesvedu s ním souboj?“ zeptal se Pen, zase v nejlepší náladě. „No dobrá, tak vás doprovodím domů. Jeďte do Shepherd’s Inn!“ přikázal drožkáři a ten se tam rozjel. Arturovi nesmírně lichotilo, že dívka má o něho takový strach – její něžné obavy mu daly docela zapomenout na dřívější rozmrzelost.

Přátelsky si stiskl ruku s oběma dámami, než vešly do vrátnice, a kapitán mu znovu pošeptal, že za ním ráno přijde, přeje-li si, a vyřídí jeho vzkaz tomu „rošťákovi“. Jenže když to Penovi nabízel, byl jako obvykle v podroušeném stavu, a Pen věděl určitě, že si ani Costigan, ani pan Huxter, až se ráno probudí, na tu hádku už vůbec nevzpomenou.

KAPITOLA XLVII
Zdvořilostní návštěva

Costigan nevyburcoval Pena ze spánku, neznepokojil ho žádný nepřátelský vzkaz od pana Huxtera – když se konečně probudil, byl svěžejší a čilejší, než se v tuto denní dobu obvykle cítí znavení a blazeovaní londýnští světáci. Obchodník ze City se probouzí se starostmi, jak stojí akcie – jakmile spánek prchne zpod jeho noční čepičky, ovládnou ho myšlenky na burzu a pisárnu; advokát se časně ráno probudí a ihned začne myslit na soudní případ, který si vyžádá celý den práce, protože slíbil právnímu zástupci, že mu do večera odevzdá hotový spis. Koho z nás okamžitě nepřepadnou nějaké úzkosti, sotva po nočním spánku otevře oči na svět kolem sebe a na to, co ho v něm čeká? Spánek – blahodárné posílení, které nám umožňuje chápat se denního úkolu s obnovenou chutí! Krásné, prozřetelné zařízení, které dává odpočinutí a odměňuje za denní dřinu!

Pan Pendennis měl dřinu, a vlastně i povahu toho druhu, že mu jeho denní zaměstnání nepůsobilo velké starosti, jelikož pracovní vzrušení u literárního nádeníka dost brzy poleví a slast z vytištěného vlastního výtvoru se opotřebuje asi tak po dvou třech příležitostech, kdy člověku začnou něco uveřejňovat v časopisech nebo v novinách. Zapřažený Pegas, který musí denně ujet určitý kus dráhy, je tvor zrovna tak prozaický jako každý nájemní kůň, a bez biče a denní dávky ovsa se mu nechce do práce. A zrovna tak i pan Artur Pendennis konal svou práci v Pall Mall Gazette – po úspěchu svého románu sice za zvýšený plat, ale úplně bez nadšení – ne-li nejlíp, jak uměl, tedy aspoň téměř nejlíp, a někdy psal špatně, někdy zas dobře. Byl literární nájemní kůň, od přírody rychlý a v boji ohnivý.

Ani společnost, aspoň ta její vrstva, s níž se stýkal, nijak ho zvlášť nevzrušovala a nebavila. Ačkoli chvástavě a vychloubavě tvrdil opak, byl na ženskou společnost ještě moc mladý – z té má muž snad opravdový požitek teprve tehdy, když přestane myslit jen na sebe a dělat si nároky na úlohu dobyvatele ženských srdcí. Byl ještě moc mladý, takže se nemohl jako rovný s rovným stýkat s muži, kteří ve světě už něco znamenali, a nemohl čekat, že se při jejich rozhovorech zatím uplatní jinak než jako posluchač. A pro mladíky své generace, kteří se honili za zábavou, byl zase moc starý – muži, kteří se zajímali hlavně o své povolání, viděli v něm především požívačného světáka – a tak mu zkrátka bylo souzeno, aby byl většinou sám. Osud přiřkne takový úděl samoty mnohým z nás – jedněm je to docela vhod, jiní to snášejí bez nesnází. Pendennisovi to ve skutečnosti bylo celkem lhostejné, ale podle svého zvyku proti tomu nemálo a hlasitě reptal.

„Je to takové nevinné mladé stvoření,“ pomyslil si Pen, jakmile se po tom večeru ve Vauxhallu ráno probudil. „Má takové hezké, přirozené chování, o tolik příjemnější než ty upejpavé slečinky, které znám z plesů!“ Vzpomněl si na příklad na průhledně strojenou naivnost slečny Blanky nebo na hloupé cavyky jiných slečinek ze vznešených kruhů. „Koho by napadlo, že taková hezká růžička může vyrůst a rozkvést ve vrátnici v takové bezútěšné staré barabizně, jako je Shepherd’s Inn? Vida, učí se zpívat u starého Bowse! Jestli má zrovna tak líbezný hlásek, když zpívá, jako když mluví, jistě se hezky poslouchá. Mám rád takový tichý, zastřený hlas! ‚Jak byste si přál, abych vám říkala?‘ Chudinka Fanynka! Až mě nad ní bolelo srdce, že s ní musím jednat tak povýšeně a chtít, aby mi říkala ‚pane‘. Ale s takovými hloupostmi si dáme pokoj – Faust a Markétka, to by nebylo nic pro mne. Vida starého Bowse! Tak on ji tedy učí zpívat, co? Milý stařík, ten Bows – ošumělý, ale gentleman – filozof, ale má dobré srdce. V té věci s Fotheringayovou se ke mně zachoval moc pěkně. Jistě měl také svá bolestná zklamání a své strasti. Musím si starého Bowse pěstovat. Člověk by se měl stýkat s lidmi všeho druhu. Vznešená společnost mě začíná nudit. A pak, nemám tu teď v městě žádné známé. Ano, půjdu se podívat za Bowsem a Costiganem – zajímavá figurka! Safra – stál by za studium – hodil by se do románu.“ Takovouhle samomluvu vedl náš mladý antropolog, a jelikož měl v sobotu volno – ten den totiž vycházela Pall Mall Gazette, takže její přispěvatelé mohli na chvíli nechat odpočívat své mozky a kalamáře – umínil si, že využije svého prázdna a podívá se do Shepherd’s Inn, samozřejmě na starého Bowse.

Pravda je, že i kdyby byl Artur býval nejotrlejší zhýralec a nejúskočnější Lovelace a kdyby si byl zamanul svést mladé děvče, nemohl si vymyslit nic lepšího, jak okouzlit a podmanit si chudinku Fanynku Boltonovou, než ten způsob, jakým s ní předešlého večera jednal. Jeho světácká galantnost, jeho sebevědomé, štědré a dobromyslné vystupování, smysl pro slušnost a poctivost, který ho přiměl, aby nedbal jejích plachých projevů náklonnosti a nezneužil jejího citového rozechvění – jeho vady i jeho ctnosti, to obojí v ní vzbudilo k němu obdiv. A kdybychom mohli nakouknout na Fanynku v posteli (v přístěnku, kde spala s dvěma sestřičkami, jimž, jak jsme viděli, nosil pan Costigan marcipán a jablka), jistě bychom se přesvědčili, že chudinka sebou hází na žíněnce, čímž ruší spánek svých sestřiček, a vzpomíná na všechny rozkoše a události báječného, památného večera a na každé slovo, každý pohled a každé gesto svého skvělého hrdiny. Fanynka přečtla hodně tlustých románů, potají i doma, v knižním vydání i v sešitech na pokračování. Tehdy ještě romány na pokračování nevycházely tak hojně jako později a dívky Fanynčiny generace si nemohly za penny koupit šestnáct stránek napínavého čtiva, oplývajícího kriminálními příběhy, vraždami, zhrzenou nevinností a bezcitným svůdnictvím hrdinů z aristokratických kruhů. Ale mohla používat dobrodiní výpůjční knihovny, kterou spolu se soukromou školou a krámkem s likérovými bonbóny a krejčovskými potřebami vedla slečna Miniferová – a v Arturovi ihned poznala (jak se jí aspoň zdálo) pravzor a ztělesnění všech hrdinů všech těch drahocenných umaštěných tlustých románů, které zhltala. Jak my jsme Pena poznali, byl to opravdu dandy, pokud šlo o košile a oblékání vůbec. Fanynku nadchly jeho jemná bílá náprsenka, jeho nádherné knoflíky v košilových manžetách, jeho elegantní batistový kapesník a bílé rukavice i jeho překrásné černé lakové botky. Princ se objevil a podmanil si nebohou děvečku. V neklidném spánku se před ní každou chvíli mihla jeho podoba – tón jeho hlasu, světlá modř jeho očí, jeho laskavý pohled, zpola zamilovaný a zpola útrpný – jeho mužný shovívavý úsměv a upřímný, neodolatelný smích – to všechno se zamilované dívce znovu a znovu vybavovalo v paměti. Znovu cítila jeho ruku kolem svého pasu a viděla jeho vznešený úsměv, když jí naléval do sklenice to lahodné šampaňské. A pak si vzpomněla, jak se jí posmívaly dívky, její spolužačky: Ema Bakerová – ta byla, prosím, pyšná, že je zasnoubená s člověkem, který nosí bílou zástěru a má blízko Clare Market krámek se sýry! Nebo Betsy Rodgersová – ta zase nadělala bůhvíco se svým nápadníkem – a byl to jen notářský písař, který nosil pytel s poštou!

Když asi ve dvě odpoledne bylo u Boltonových po obědě (pan Bolton, nejen vrátný v Shepherd’s Inn, ale mimo to i zaměstnanec firmy Tressler, známého pohřebního ústavu na Strandu, nebyl právě v Londýně – pověřili ho uspořádáním pohřbu hraběnky Estrichové na jejím venkovském sídle) a v klenuté bráně se objevil pán v bílém klobouku a bílých kalhotách, který se zastavil u dveří do vrátnice, Fanynku to tedy ani trochu nepřekvapilo, jenom rozradostnilo – byla celá šťastná a nesmírně se červenala. Věděla, že to nemůže být nikdo jiný než On. Věděla, že On přijde! Vida, a tady je – Jeho královská Výsost, její princ se na ni usmívá v bráně. Zavolala na matku, která uklízela někde v horních patrech: „Maminko! Maminko!“, honem mu běžela otevřít a odstrčila ze dveří ostatní děti. Tolik se rděla, když mu podala ruku! Tak přívětivě před ní smekl klobouk – to děti koukaly! Zeptal se paní Boltonové, jak se po tom únavném večeru vyspala, a řekl, že ji snad bohudík nebolí hlava – prohlásil, že měl tamtudy náhodou cestu, a tak se u nich zastavil, aby se zeptal, jak se daří jeho milé společnici z předešlého večera.

Paní Boltonová přijala jeho pozornost možná dost nedůvěřivě a podezíravě, ale Pen byl v tak dobré náladě, že na něho nic neplatilo – nechtěl uznat, že není vítaný. Rozhlédl se po místnosti, kam by se mohl posadit, ale žádná židle nebyla volná – na jedné ležela poklice, na druhé skřínka s šitím a tak dále – sedl si tedy na dětskou židličku, ačkoli to bylo náramně nepohodlné sedátko. Děti se tomu daly do smíchu – nejhlasitěji to děcko Fanynka: ovšemže ji to náramně bavilo a žasla, jak je její princ blahosklonný. Prosím, posadil se na dětskou židličku! Častokrát se potom na ni zamilovaně zadívala – cožpak snad každý z nás nemá ve svém bytě nějaký takový kus nábytku, na němž v představách vidíme sedět někoho drahého, kdo se na nás mile usmívá, jak ho dosud máme v paměti, ale koho už víckrát v životě neuvidíme?

Pen se tedy posadil a velmi přívětivě se rozpovídal s paní Boltonovou. Vyptával se na ten pohřební ústav, a kolik funebráků vyprovodilo ostatky lady Estrichové – na Shepherd’s Inn a kdo tam všechno bydlí. Zřejmě se velmi zajímal o kočárek a koně pana Campiona, kterého znal ze společnosti. Řekl, že by se moc rád stal podílníkem ve firmě Polwheedle a Tredyddlum – uklízí tam paní Boltonová kanceláře? Není v Shepherd’s Inn k pronajmutí nějaký byt? Je to tam lepší než v Templu – moc rád by se tam přestěhoval. Má velký zájem o kapitána Stronga a – plukovníka Altamonta – jmenuje se tak, že? Kapitána už dávno zná z domova – na venkově je jejich soused. Než se k němu plukovník přistěhoval, býval u něho sám hostem na večeři. Jak vypadá ten plukovník? Vysoký a statný, že? Nosí spoustu šperků a paruku – má velké černé kníry, hodně černé (Pen je naznačil náramně komickým gestem, až se dámy hystericky rozchechtaly) – moc a moc černé, až do modra – vlastně ne, až tmavofialové do zelena? Ano, ano, to je on – také se s ním už setkal u sira Fr – – – totiž ve společnosti.

„Ó, my víme,“ řekly dámy. „Sir Fr – – – to má být sir Francis Clavering. Ten sem často chodí ke kapitánovi – dvakrát třikrát za týden. Můj kluk mu kolikrát doběhl koupit kolky. Jemine! Odpusťte, neměla bych prozrazovat tajemství,“ omlouvala se honem paní Boltonová, kterou Pen zatím svým povídáním přivedl do nejlepší nálady. „Ale my víme, že jste gentleman, pane Pendennisi, dyť jste se včera ukázal jako pravý gentleman, viď, Fanynko?“

Fanynka by byla matku za ta slova zlíbala. Pozdvihla tmavé oči k nízkému stropu a řekla: „Ó ano, ukázal, máti,“ s velkým důrazem.

Pen byl dost zvědavý na ty kolky a vůbec na ty schůzky u kapitána Stronga. Zeptal se, zda si Altamont také někdy posílá pro kolky od té doby, co se přistěhoval ke chevalierovi – kdo ten Altamont vlastně je, jestli k němu chodí hodně lidí, a tak dále. Pen se z osobních pohnutek velmi zajímal o všechno, co se týkalo sira Francise Claveringa, proto se na něho vyptával velmi obratně, a paní Boltonová mu na jeho otázky odpovídala upřímně podle svých nejlepších vědomostí a schopností, jenže ty nebyly moc velké.

Když je všechny zodpověděla, Pen už nevěděl, nač by se jí měl ještě vyptávat, ale na štěstí si vzpomněl na svou výsadu redaktora časopisu a zeptal se paní a slečny Boltonových, zda by si nepřály volné vstupenky do divadla. Divadlo bylo jejich potěšení, jako bývá téměř vždycky pro všechny, kdo s ním někdy měli co dělat. Když byl Bolton úředně mimo Londýn (ukázalo se, že vrátný v Shepherd’s Inn v poslední době nebezpečně moc pije a vůbec i jinak není s ním život v rodině nikterak příjemný), nejradši ze všeho se vypravily někam do divadla – a službu ve vrátnici zatím měl malý Barney, synáček Boltonových. A tak Pendennisová štědrá a nesmírně laskavá nabídka volných vstupenek byla uvítána s bezmeznou vděčností matčinou i dceřinou.

Fanynka radostí zatleskala a obličej se jí rozzářil. Pohlédla na maminku, kývla hlavou a zasmála se, a maminka kývla na ni a také se zasmála. Paní Boltonová se domnívala, že ještě není tak stará, aby si nemohla dopřát nějakou radost nebo aby už nemohla vzbudit obdiv. Pan Pendennis jí velmi pravděpodobně udělal tu a tam nějakou poklonu – jistě s ní mluvil tak, aby si ji získal. Zprvu byla proti němu a hleděla na něho podezíravě, ale najednou byla při něm a nadchl ji skoro tak jako její dceru. Když si dvě ženy oblíbí nějakého muže, stanou se z nich spojenkyně – jedna druhou postrkuje kupředu – a druhá ho už z pouhé sympatie obskakuje ještě horlivěji než ta první, alespoň to tvrdí mudrci, kteří se v těchhle vědách vyznají.

A tak nabídka lístků do divadla a jiné příjemné pozornosti je všechny tři přivedly do nejlepší nálady, až na rušivý okamžik, kdy jedno z mladších dětí zaslechlo jméno „Astley“ a všetečně se přihlásilo, že by moc rádo šlo s sebou. Fanynka je dost přísně okřikla „Neobtěžuj!“ a maminka řekla: „Jdi si hrát na dvůr, Betsy, jdi, miláčku,“ a tak ty dvě malé holčičky v zástěrkách, Betsy-Jana a Amelie-Anna, vyběhly na dvůr a po písčitých pěšinkách se proháněly kolem pomníku slavného Shepherda.

Při tom skotačení asi pověděly o návštěvě u nich starému pánovi, který bydlil v Shepherd’s Inn a byl jejich velký přítel, neboť když Pen tak příjemně bavil dámy ve vrátnici a ony se tolik nasmály jeho žertům, ten starý pán vešel ze dvora do klenuté brány a nakoukl do dveří vrátnice.

Když uviděl Artura, jak sedí na stole jako Macheath v té hře a nenuceně se baví s paní Boltonovou a její dcerou, starý pán se zatvářil velmi ulekaně a lítostivě.

„Vida, pan Bows! Dobrý den, Bowsi!“ zvolal Pen vesele a hodně hlasitě. „Zrovna jsem k vám chtěl jít na návštěvu a ptal jsem se tady dam na vaši adresu.“

„Vy jste šel na návštěvu ke mně, pane Pendennisi, opravdu?“ řekl nedůvěřivě Bows, udělal smutný obličej a podal si s Arturem ruku. „Čert vem toho dědka!“ pomyslil si někdo z přítomných, a možná, že si totéž pomyslila ještě jedna osoba.

KAPITOLA XLVIII
V Shepherd’s Inn

Náš přítel Pen starého pána hlasitě a vesele pozdravil „Dobrý den, Bowsi!“ a přivítal ho nonšalantně a nenuceně, ale bylo na něm vidět, že se zarděl (v té chvíli i na Fanynčiných líčkách vzplálo stejné červené návěstí), a když si podali ruce a Bows vzal s ironickým úsměvem na vědomí Arturovo tvrzení, že se ho právě chystal navštívit v bytě pana Costigana, rozhostila se mezi shromážděnými pochmurná a téměř provinilá zamlklost, kterou se Pen honem snažil rozptýlit tím, že se náramně hlučně rozpovídal. Ticho ovšem bylo hned to tam, ale pochmurnost zůstala a byla ještě nápadnější jako tma v kryptě, když v ní člověk zapálí jen jedinou svíčku. Pendennis se pokoušel šprýmovně vylíčit události předešlého večera a snažil se napodobit Costigana, jak se marně dohadoval s pokladním ve Vauxhallu. Moc se mu to nedařilo. Copak je možné, že by někdo jiný než Ir dovedl napodobit irskou výslovnost? Nikdo se nesmál. Paní Boltonová vůbec nepochopila, koho se pan Pendennis pokouší hrát – zda úlohu kapitánovu, nebo toho pokladního. Fanynka se tvářila ulekaně a ostýchavě se pokoušela o hlasitý smích, starý pan Bows vypadal tak zádumčivě, jako kdyby hrál na housle v orchestru nebo nějaký těžký kousek na starý klavír v Kuchyňce. Pen měl dojem, že se mu vyprávění nedaří, a tak ztlumil hlas, až nakonec bezútěšně utichl – hlas se mu zatřásl a zmlkl a všechno zas potemnělo. Bylo slyšet veřejného posluhu, který se obvykle povaluje v nádvoří v Shepherd’s Inn, jak odchází bránou ven, a cvakání jeho podkůvek na podpatcích se rozléhalo na dlažbě, takže si ho každý povšiml.

„Říkáte, že jste šel ke mně,“ ozval se pan Bows. „Mám vás tedy doprovodit nahoru do našeho bytu? Prokážete nám zajisté velkou čest. Bydlíme vysoko, ale –“

„Vždyť já také bydlím v podkroví, a v Shepherd’s Inn je mnohem veseleji než v Lamb Court,“ přerušil ho pan Pendennis.

„Já vím, že máte byt ve třetím patře,“ řekl pan Bows, „a zrovna jsem chtěl říci – buďte tak hodný a neberte to jako nezdvořilost – že ve třetím patře je pánům vzduch jistě zdravější než tady ve vrátnici.“

„Dovolte!“ zarazil ho Pen – hlas mu znovu vysoko vzplál hněvem, protože byl náchylný k hádce jako vždycky ti, kdo nejsou v právu. „Dovolte mi laskavě, abych si sám vybral společnost bez –“

„Prve jste se laskavě zmínil, že jste se chystal poctít návštěvou můj skromný útulek,“ řekl pan Bows zesmutnělým hlasem. „Mám vás tam doprovodit? Pan Pendennis a já jsme staří známí, paní Boltonová – známe se už z dávných dob – náhoda nás svedla dohromady hned na úsvitu mladistvého života pana Pendennise.“

Přitom starý pán ukázal roztřeseným prstem ke dveřím, druhou rukou popadl klobouk a zaujal trochu divadelní pózu – i ta slova, jež prve pronesl, zněla poněkud strojeně jako ohlas mluvy, kterou celý život slýchal z nalíčených úst deklamátorů v záři jevištních lamp. Ale nehrál si na maškaru, to Pen moc dobře věděl, ačkoli mu jeho melodramatický výstup byl k smíchu. „Tak pojďme, pane Bowsi,“ řekl, „když máte tolik naspěch. Mějte se dobře, paní Boltonová. Sbohem, slečno Fanynko – budu vždycky rád vzpomínat na náš večer ve Vauxhallu a určitě nezapomenu na ty lístky do divadla.“ Stiskl jí ruku, ona stisk opětovala, a odešel.

„To je opravdu moc milý mladý pán!“ řekla potom paní Boltonová.

„Myslíš, maminko?“ zeptala se Fanynka.

„Pořád jsem se rozpomínala, komu je podobný. Když jsem tančila v baletu Wells u pana Serla,“ pokračovala paní Boltonová a mezi záclonkami pokukovala za Penem, jak odcházel s Bowsem po nádvoří, „býval u nás často jeden mladý pán ze City – jezdil do divadla v hezkém lehkém kočárku, vždycky v bílém klobouku – jako by tomudle z oka vypadl, jenže měl černé vousy a pan Pendennis má zrzavé.“

„Jemine, máti! Vždyť je má krásné kaštanové!“ protestovala Fanynka.

„Chodil k nám za Emily Buddovou, která tančila kolumbinu v Dudáku Harlekýnovi čili bitvě u Navarina, když byla slečna De la Bosky nemocná – moc dobrá tanečnice, měla taky krásnou figuru, jako stvořenou pro jeviště – a on měl v City velkou cukrářskou dílnu a pěknou vilu v Omertonu. Vozil Emily v tom kočárku po Goswell Street Road, až si ji jednou odvezl do kostela sv. Bartoloměje ve Smithfieldu a dal se s ní oddat – měli tam všecky tři ohlášky a nikdo o tom nevěděl. Tak si teď Emily jezdí v kočáře a jednou jsem čtla v novinách, že byla patronkou plesu na radnici ve prospěch útulku pro staré pradleny. A podívej se na lady Mirabelovou – dceru kapitána Costigana – ta byla taky u divadla, každý to o ní ví.“ Takto ještě hezkou dobu mluvila paní Boltonová, chvílemi vyhlížela oknem mezi záclonkami a přitom leštila utěrkou sklenice a talíře a ukládala je do kredence. Když domluvila, vytřásly a složily s Fanynkou ubrus a odklidily jej do zásuvky ve stole.

Ačkoli bylo Costiganovi už kdysi dáno hodně jasně na srozuměnou, jaké má Pen finanční prostředky a vyhlídky na dědictví, Cos patrně zapomněl, co se o téhle věci před lety dověděl v Chatteris, nebo se nadšením pro mladého přítele znovu dal svést k tomu, že si ho představoval daleko bohatšího, než vskutku byl. Když se předešlého večera Pen s Fanynkou na chvíli ztratili z dohledu a kapitán se zatím procházel s paní Boltonovou, vylíčil jí se zápalem zámek Dubí, obšírně jí vyprávěl o Arturově strýci majorovi, jaký to je ohromný boháč, a vůbec mluvil tak, jako by byl důkladně obeznámen s Arturovým jměním, movitým i nemovitým. Paní Boltonová jako moudrá matka patrně v noci o těch věcech hodně uvažovala a v duchu už viděla Fanynku, jak se vozí ve vlastním kočáře jako kdysi její kamarádka, členka baletu Sadler’s Wells.

Když ty dvě pošetilé ženy prve spolu skládaly ubrus, musely se k sobě hodně přiblížit, a když Fanynka od matky vzala druhý konec složeného ubrusu a ještě jednou jej přeložila ve dví, matka ji vzala za bradu a políbila. Na Fanynčině obličeji znovu prudce vzplálo to červené návěstí. Co mělo znamenat? Tentokrát jistě ne úlek. Chudinka Fanynka se v té chvíli tak zarděla radostí. Chudinka Fanynka! Copak je láska hřích, že je na počátku tak rozkošná a ke konci tak trpká?

Po tom políbení paní Boltonová dceři oznámila, že si musí jít něco vyřídit a Fanynka zatím musí hlídat ve vrátnici, s čímž Fanynka (sice po velice chabé námitce) samozřejmě souhlasila. Paní Boltonová si tedy nasadila klobouk, popadla nákupní košík a odešla, načež se Fanynka ihned posadila k oknu, z něhož viděla na vchod do domu, kde bydlil pan Bows, a ani na chvilku nespustila z očí tu budovu v nádvoří Shepherd’s Inn.

V jednom rohu se šťuchaly Betsy-Jana s Amelií-Annou – dělaly, jako by si četly z obrázkové knížky, kterou jedna z nich držela vzhůru nohama. Byl to nějaký vážný a strašně přísný traktát ze sbírky pana Boltona. Fanynka neslyšela, co si tam sestřičky spolu žvatlají. Nevšímala si ničeho kromě vchodu k panu Bowsovi.

Konečně sebou trochu škubla a oči se jí rozzářily. On odtamtud vyšel. Zase musí projít bránou. Ale za chvilku jí, chudince, obličej zas posmutněl. Pendennis vskutku vyšel do nádvoří, ale hned za ním i Bows. Prošli bránou spolu. Pen ji jen pozdravil smeknutím klobouku, podíval se do okna a uklonil se. Nezastavil se ani na slovíčko.

Za tři čtyři minuty – Fanynka nevěděla, za jak dlouho – se Bows vrátil samotný a vešel do vrátnice – Fanynka na něho vrhla zuřivý pohled.

„Kde je vaše máti, miláčku?“ zeptal se jí.

„Já nevím,“ řekla Fanynka a zlostně zavrtěla hlavou. „Já přece za maminkou pořád neslídím, kam se hne, pane Bowsi.“

„Ale dělám za maminku vrátnou, že?“ řekl pan Bows, smutně a trpce jako obvykle. „Pojďte sem, Betsy-Jano a Amelie-Anno, přinesl jsem koláč pro tu, která dovede líp číst z knížky, a druhý pro tu, která to dovede nejlíp hned po ní.“

Když Bows holčičky vyzkoušel a odměnil medailemi z marcipánu, vyběhly zase na nádvoří, kde se o ně div nepopraly. Fanynka zatím odněkud vytáhla nějaké šití a dělala, jako by pilně pracovala, ale jehlu sotva udržela v ruce, jak se jí třásla rozčilením a zlostí. Bows usedl tak, aby viděl na vchod z ulice do brány. Ale ten, koho patrně čekal, už se neukázal. A když se paní Boltonová vrátila z trhu, zastihla ve vrátnici pana Bowse místo toho, koho tam čekala i ona. Čtenář možná uhodne, kdo to byl a jak se jmenoval.

Bows a jeho host vystoupili po schodech do bytu, jejž Bows obýval společně s potomkem bájeslovných irských králů, a zapředli spolu rozhovor, který ani jednoho z nich nijak zvlášť neuspokojil. Pen byl rozmrzelý. A měl-li Bows něco na srdci, nechtěl se s tím svěřovat před kapitánem Costiganem, který s nimi zůstal v pokoji po celou dobu Penovy návštěvy – teprve několik minut před jeho příchodem vyšel totiž ze své ložnice. Už víme, jak vypadal major Pendennis v ranních nedbalkách – a má někdo snad chuť dělat komorníka našemu druhému hrdinovi Costiganovi? Kapitán čpěl kořalkou, jako by si jí byl v ložnici na sebe vylil celý flakon. Když svému hostu srdečně podal ruku, zavanula z něho pronikavá vůně toho lahodného parfému a ruka se mu žalostně třásla – člověk se musel divit, jak v ní ten starý chudák udrží břitvu, jíž si každodenně holil bradu.

Bows měl svůj pokoj zrovna tak v pořádku jako jeho kamarád ten svůj v nepořádku. Skrovnou výbavu měl Bows rozvěšenu za záclonou. Knihy a ručně opsané noty měl pěkně srovnané v policích. Litografii podobizny slečny Fotheringayové v úloze paní Hallerové, s jejím roztaženým hereckým podpisem v rohu, měl věrný starý ctitel zavěšenu nad postelí. Po svatbě si mylady dala velkou práci a pilně se cvičila v psaní, a když šlo o jednoduchou psanou pozvánku nebo poděkování za takovou pozvánku, zhostila se svého úkolu docela slušně. Ale Bowsovi se mnohem víc líbil její bývalý rukopis, a vůbec dřívější způsoby té krásné herečky. Měl jen jednu ukázku jejího nového písařského umění – lístek, jímž mu děkovala za píseň, kterou složil a lady Mirabelové věnoval její nejponíženější služebník Robert Bows, a ten dokument choval jako poklad ve svém sekretáři mezi jinými důležitými listinami. Teď učil zpívat a psát Fanynku Boltonovou jako v dřívějších dobách Emilii. Měl to už v povaze, že musel k někomu lnout. Když mu byla Emily vyrvána, musel mít za ni náhradnici – tak jako člověk bez nohy potřebuje berlu nebo jako se trosečník chytá břevna. Latudovo srdce bezpochyby také patřilo nějaké ženě, než v Bastille tolik přilnul k myšce. Jsou lidé, kteří v mládí buď sami prožili, nebo dovedli vzbudit hrdinně obětavou lásku, ale nakonec je oblažuje, když se mohou mazlit s pudlem, a zle je to rozruší, když jim pudl stůně. Ale pro Bowse to byla zlá rána, že mu Pen znovu zkřížil cestu jako Fanynčin ctitel, a jako citlivého a sentimentálního člověka se ho to krutě dotklo.

Costiganovi ovšem ani nenapadlo, že pánům Pendennisovi a Bowsovi jeho přítomnost není zrovna vítaná a že Penova návštěva neplatí jemu. Prohlásil, že má velkou radost a cítí se nesmírně poctěn tou zdvořilou pozorností, a v duchu si slíbil, že ji musí oplatit – že alespoň tenhle svůj dluh musí splatit – a to nikoli jen jedinou návštěvou u mladého přítele. Přívětivě se rozpovídal o posledních novinkách z veřejného života, totiž o těch, které byly už deset dní staré – Pen jako novinář z povolání se rozpomínal, že kapitánovy novinky už četl ve Sportovním a divadelním věstníku, který byl Costiganovým orákulem. Kapitán jim nejprve oznámil, že sir Charles a lady Mirabelovi odjeli do Baden-Badenu a velmi naléhavě ho zvou, aby tam za nimi přijel. Pen docela vážně odpověděl, že slyšel, jak je v Badenu krásně a jak je velkovévoda vůči Angličanům nesmírně pohostinný. Costigan na to prohlásil, že se na takového potentáta sluší, aby byl pohostinný – že sám vážně pomýšlí na to, aby mu taky udělal návštěvu, a prohodil několik poznámek o skvělých hostinách v dublinském zámku, když tam pobýval se svým dvorem Jeho Excelence místokrál, hrabě z Portansherry, a jak on (Costigan) se jich často skromně, ale s radostí zúčastnil. Když Pen tyhle staré a dobře známé povídačky znovu poslouchal, vzpomněl si na ty časy, kdy jim do jisté míry sám věřil a kdy kapitána ještě měl do jisté míry v úctě. Rozpomínal se na svou první lásku a na Emily, na ten pokojík v Chatteris a na přátelský rozhovor s Bowsem na mostě. Měl vůči těm dvěma starým známým docela přátelské pocity, a když odcházel, srdečně jim oběma stiskl ruku.

Při kapitánových řečech se Pen zabral do svých sobeckých úvah a úplně zapomněl na Fanynku Boltonovu. Vzpomněl si na ni, teprve když se Bows belhal po schodech dolů za ním, zřejmě s úmyslem, že ho vyprovodí ze Shepherd’s Inn.

Nebyla to šťastná myšlenka. Artur Pendennis znovu dostal na chudáka Bowse zlost, že za ním tak slídí. Vem ho ďas, co se to opovažuje, být mi ustavičně v patách? pomyslil si Pen. A když se už samotný octl na Strandu, dal se tomu úskočnému starému bláznovi do smíchu. Ale nebyl to poctivý smích, Arture Pendennisi. Snad tohle napadlo i Arturovi, a musel se za ten smích červenat.

Snažil se zahnat myšlenky, které ho neodbytně napadaly, ať byly jakékoli, a zkoušel se rozptýlit všelijakými zábavami, ale s nevalným zdarem. Namáhavě se vlekl po schodech až nahoru na Panoramu, ale ani když celý udýchaný vylezl až na vrcholek, nedala mu starost pokoj – pronásledovala ho i tam. Šel do klubu a napsal dlouhý dopis domů, nesmírně vtipný a jízlivý, v němž se ovšem ani slovem nezmínil o Vauxhallu a Fanynce Boltonové, poněvadž usoudil, že tohle ho sice osobně velice zajímá, ale sotva by to tolik zajímalo matku a Lauru. Ani romány a časopisy na stole v čítárně neupoutaly jeho pozornost, ani vážný a úctyhodný Jawkins (jediný známý toho času v Londýně), který s ním chtěl zapříst rozhovor, ani žádná jiná z těch zábav, jimiž se chtěl rozptýlit, když utekl před Jawkinsem. Cestou domů šel kolem veseloherního divadla, kde u vchodu visely rudé plakáty, které hlásaly: „Fraška k popukání!“, „Záchvaty smíchu!“, „Dobrá stará anglická kratochvilná junda!“ Koupil si lístek do přízemí a díval se na paní Learyovou, jako obvykle přestrojenou za mužského, a na znamenitého komika Toma Horsemana v ženském úboru. Horsemanovy travestie mu připadaly ohavné a hrozně ponižující, ani trochu na něho nepůsobily svůdné pohledy a štíhlé kotníky paní Learyové. Znovu se musel trpce v duchu smát při vzpomínce, jaký dojem na něho udělala, když ji viděl tehdy ten první večer po svém příjezdu do Londýna – před dost krátkým časem, ale jemu se to zdálo už tak hrozně dávno!

KAPITOLA XLIX
V Templu a v tamější zahradě

Už je to dávno, co ve vznešené společnosti vyšla z módy hezká zelená zahrada v Templu, kde si podle Shakespeara York a Lancaster utrhli jeden bílou a druhý červenou růži, které se pak bez viny staly symbolem jejich krvavých válek – nynější učený a zábavný autor Průvodce Londýnem praví, že tam v tom vzduchu prosyceném kouřem „i nejobyčejnější a nejotužilejší odrůda růží už dávno přestala vyhánět poupata“. Jen málokdo z nynějších obyvatelů budov kolem té staré zahrady asi ví a dbá, zda tam vůbec ještě rostou růže, či ne – snad tamtudy ani nechodí, leda cestou domů. Když ráno advokátní písaři spěchají do kanceláře, nenosí v brašnách květiny ani kytice v podpaží – jen málokterý advokát tam chodí na každodenní zdravotní procházku, a když, tak si jistě ani nevzpomene na Yorka a Lancastera, obzvlášť od té doby, co se už nevyplácí spekulovat s železničními akciemi. Jen milovníci starožitností a literatury se teď zajímají o tu zahradu a představují si, jak se tam procházejí bodrý sir Roger Coverley a pan Spectator s buldočí tváří nebo jak milý Oliver Goldsmith rozjímá v altánku, třeba o nějakém novém Světoobčanovi nebo o novém obleku, který mu šije krejčí Filby, nebo o upomínacím dopise, který dostal od pana Newberyho. Po uhrabané písčité cestičce těžce našlapuje slavný Doktor v tabákově hnědém obleku a paruce (jež by naléhavě potřebovala pudr a kadeřnické želízko) a majestátně se k panu Goldsmithovi přikolébá se svým skotským lokajem, který je lexikografovi všude v patách a trochu se potácí po tom portském víně, společně vypitém v Mitře – pan Johnson přišel pana Goldsmithe pozvat, aby si k němu zašel na čaj, že tam bude slečna Williamsová. Ó ty milá, spolehlivá fantazie! Sir Roger a pan Spectator i ti dva doktoři s nadrátovaným věrným Skotem jsou tu před námi živí, jako bychom je skutečně viděli. Poetické postavy žijí v naší paměti zrovna tak jako skutečné osoby – a jelikož pan Artur Pendennis měl romantické a literární sklony, ale ani trochu se nezajímal o právnické studium, které má v tamtěch končinách domovské právo, můžeme se domnívat, že se utěšoval nějakými podobnými poetickými úvahami, když si večer po událostech zaznamenaných v předešlé kapitole vyšel do zahrady v Templu na procházku, aby se mohl oddat rozjímání.

V neděli večer bývá v Templu obvykle klid. Kanceláře jsou většinou vylidněné – proslulí advokáti pořádají skvělé večeře ve svých domech v belgravském nebo tyburnském okrese – jejich roztomilí mladí kolegové jsou také pryč, na těch večeřích, kde se přeuctivě vyslovují o znamenitém červeném víně u pana Kewsyho nebo o velice vzdělaných dcerách soudce Ermina, a ti nepozvaní si v klubu šetrně objednají skopovou kýtu a skromnou čtvrtku vína a baví se s ostatními pány vtipy od soudu nebo duchaplnými právnickými anekdotami. Ani v bytech nikdo není, kromě pana Cockla, který je, chudák, nemocný a uklízečka mu vaří kaši z ovesných vloček, a pana Toodla, hudebníka amatéra, kterého je slyšet, jak si v bytě ve druhém patře píská na flétnu, nebo mladého studenta Tigra, z jehož otevřených oken se valí oblaka doutníkového dýmu a u jehož dveří se povaluje spousta mís a poklic s firmou Dick nebo Cock. Ale dost! Nenechme se svádět fantazií! Jsou přece prázdniny a kromě Pendennise není tam v bytech nikdo.

Snad tedy vyhnala osamělost Pena do zahrady. Jakživ předtím si do ní nezašel a vždy hleděl dost lhostejně na hezké květinové záhony a skupiny spokojených občanů, jak se procházejí po pěkně posečeném trávníku a širokých písčitých pěšinách u řeky, ale toho večera se stalo (jak jsme už řekli), že po osamělé večeři v hospodě poblíž Templu našeho mladého pána cestou domů napadlo, aby se v té zahradě trochu prošel, nadýchal svěžího večerního vzduchu a pokochal pohledem na ozářenou Temži. Když tam chvíli chodil a rozhlížel se po klidných skupinkách spokojených občanů kolem, omrzela ho ta procházka, zamířil k jednomu z altánků, které stojí na obou koncích hlavní pěšiny, a skromně se tam posadil. O čem asi přemýšlel? Byl překrásný večer, jasný a tichý, obloha byla bez mráčku, z komínů za řekou se nekouřilo, loděnice a skladiště v zapadajícím slunci vypadaly růžové a tak čisté, jako by také byly na neděli umyté. Po řece rychle pluly sem a tam parníky, naložené svátečními pasažéry. Zvony přečetných kostelů v City vyzváněly k večerním modlitbám – na takové tiché nedělní večery se Pen možná pamatoval ze svého raného mládí, kdy s paží ovinutou kolem matčina pasu chodil doma po terase před paloukem. Slunce také ozařovalo říčku Mumlavu, tak jako v té chvíli širokou Temži, a majestátně zapadalo za jilmy v claveringském parku a za věží známého kostelíčka. Zažehly ten ruměnec v mladíkově obličeji vzpomínky, nebo to způsobil jen západ slunce? Prsty vyklepával na lavičce rytmus těch vyzvánějících zvonů, kapesníkem si otřepal prach s vyleštěných botek, vyskočil z lavičky, dupl si a řekl: „Ne, u Joviše, jdu domů!“ A s tím rozhodnutím, které svědčilo o nějakém vnitřním zápasu, snad má-li zůstat tam, kde je, nebo opustit zahradu, vykročil z altánku.

Div neporazil dvě holčičky, které mu nesahaly ani po kolena a pobíhaly po písčité pěšině, pronásledovány vlastními dlouhými modrými stíny, které šikmo směřovaly k východu.

Jedna vykřikla „Ó!“, druhá se dala do smíchu a chichotavým dětským hláskem prohlásila: „Hele, pan Pendennis!“ Artur se na ně podíval a poznal své malé známé ze včerejška, slečny Amelii-Annu a Betsy-Janu. Hrozně se začervenal, popadl tu, kterou by prve byl málem porazil, vyhodil ji do vzduchu a políbil – Amelie-Anna se toho nenadálého útoku nesmírně polekala a dala se do pláče.

Pláčem okamžitě přivolala dvě dámy v čistých límečkách, nových stuhách a nádherných šálách, totiž paní Boltonovou v sytě šarlatové šále ze skotské kašmírové vlny a v černých hedvábných šatech a slečnu Fanynku Boltonovou ve žluté šále, v roztomilých květovaných mušelínových šatech a se slunečníkem – náramně elegantní. Fanynka nepromluvila ani slovo, ačkoli jí oči blýskly na uvítanou a rozzářily se jí jako – jako nejozářenější okna v redakci novin. Paní Boltonová pokárala holčičku a řekla: „Jemine, pan Pendennis! To je ohromná náhoda, že jsme vás tu potkaly! Doufám, že ve zdraví – to je divné, viď, Fanynko, že jsme se tu potkaly s panem Pendennisem?“ Co se tak uchichtáváte, mé dámy? Když byl mladý Krésus doma na svém venkovském sídle, neprocházely jste se zvláštní náhodou také vy se svou Fanynkou v jeho ovocném sadu? Copak jste s Fanynkou náhodou neposlouchaly v Brightonu u pavilónu, když tam hrála kapela těžkých dragounů a mladý pán De Boots se tam s kapitánem Padmorem přihnal po molu, cinkaje ostruhami? Copak jste se svou drahou Fanynkou nebyly náhodou na návštěvě u starého Wheezyho na návsi, když tam přišel mladý kaplan s traktátem, určeným lidem, které souží revmatismus? Copak myslíte, že když se prazvláštní náhody přiházejí v zámku, nemohou se přihodit i ve vrátnici?

Byla to samozřejmě náhoda – a dost. Při rozhovoru předešlého dne Pen s nejnaivnější tváří a v odpověď na otázku slečny Boltonové řekl jen to, že některá nádvoří v Templu jsou dost ponurá, ale jsou tam i mnohem veselejší a příjemnější byty, na příklad ty, z kterých je vyhlídka na řeku a do zahrad, a že v neděli večer je příjemné projít se v těch zahradách, chodí tam spousta lidí – a tak se tam úplnou náhodou všichni tihle naši známí setkali, zrovna jako se to stává lidem ze vznešených kruhů. Je na světě něco nevinnějšího, bezelstnějšího a přirozenějšího?

Pen vypadal velice důstojně, majestátně a světácky. Byl ustrojený neobyčejně elegantně a skvěle. V bílých širokých pantalónech a v bílém klobouku, v pestrém nákrčníku, světlé vestě se zlatými řetízky u hodinek a s drahocennými knoflíky v manžetách vypadal nanejmíň jako nějaký čistokrevný princ. V tom nádherném oblečení se jeho postava báječně vyjímala! Může se mu někdo rovnat? pomyslil si kdosi. Začervenal se – a ten ruměnec mu tolik sluší! řekla si v duchu táž osoba. Když ho děti den předtím viděly, udělal na ně tak mocný dojem, že si na něho pak hrály, když odešel. Amelie-Anna si zastrčila buclaté prstíky do průramků v zástěrce, jak si je měl Pen ve zvyku zastrkovat do vesty, a řekla: „Tak, Betsy-Jano, já jsem teď pan Pendennis.“ Fanynka se jí nasmála, až jí tekly slzy, a za ten kousek sestřičku div neulíbala. Byla celá šťastná, když viděla, že Artur to dítě také líbá!

Artur byl uzardělý, ale Fanynka byla bledá a vypadala znaveně. Všiml si toho a zeptal se jí, proč je tak zemdlená.

„Celou noc jsem nespala,“ odpověděla Fanynka a trochu se začervenala.

„Musela jsem jí sfouknout svíčku a poručila jsem jí, aby toho čtení nechala a spala!“ řekla milující matka.

„Vy jste četla! A co vás tolik zaujalo?“ zeptal se trochu ironicky Pen.

„Ó, bylo to tak krásné!“ řekla Fanynka.

„A co?“

„Walter Lorraine!“ vzdychla Fanynka. „Já nenávidím tu Nearu – Naeru – nevím, jak se to vyslovuje. Leonoru a Waltra mám hrozně ráda – ó, ten je tak milý!“

Jak Fanynka na ten román přišla a jak se dověděla, že ho napsal Pen? Ta osůbka si zapamatovala doslova všechno, co jí pan Pendennis říkal tehdy večer, i to, že píše knihy a do novin. Jaké knihy? Byla na to tak zvědavá, že měla skoro chuť zeptat se zdvořile starého Bowse, který byl u ní od včerejška v nemilosti, ale napřed se raději obrátila na Costigana. Když mu pomáhala připravovat večeři a dělat pořádek v jeho skromném příbytku, začala tedy kapitánovi lichotit a svůdně se na něho usmívat. Tvrdila, že mu musí vyspravit prádlo – v jeho prádelníku bylo vskutku několik podivných ukázek lněných a bavlněných výrobků. Vyspraví mu košile – všechny košile! Má v nich hrozné díry – až to je směšné! Jedna ta díra byla tak veliká, že jí Fanynka prostrčila hlavu a roztomile se na starého válečníka zasmála. Byl to hezký, legrační obrázek, jak se na něho dívala tou dírou. Pak po něm pečlivě sklidila nádobí od večeře a cupitala při tom po pokoji, jak to vídala dělat tanečnice na jevišti, potom přitančila ke kredenci, vytáhla z ní láhev s pálenkou, namíchala mu jí s vodou plnou sklenici a rozhodně z ní chtěla kapku ochutnat – jen malou kapku – žadonila, že ji kapitán musí zazpívat nějakou písničku, některou z těch svých milých písniček, chtěla by se ji naučit. A když jí zvučným, třaslavým hlasem zazpíval jednu irskou píseň v domnění, že je ta malá Siréna okouzlena jím, zeptala se ho nenápadně na Artura Pendennise a jeho román, a jakmile dostala odpověď, pak jí už na ničem jiném nezáleželo, nechala kapitána, ať si zpívá u klavíru, podnos s nádobím od večeře nechala v chodbě a košile na židli, a honem utíkala dolů, div nebrala schody po dvou.

Kapitán Costigan nebyl žádný literát, jak o sobě sám prohlásil, a neměl dosud kdy, aby si přečetl duchaplné dílo svého mladého přítele, ačkoli měl v úmyslu co nejdřív si jeden výtisk toho románu koupit. Znal však název Penova románu, protože když pánové Finucane, Bludyer a jiní hosté v Kuchyňce mluvili o panu Pendennisovi (ale nikoli všichni moc přátelsky – Bludyer mu říkal „ten bláznivý hejsek“ a Hoolan se divil, že ho Doolan nestrhal, a podobně), přezdívali mu Walter Lorraine – kapitán tedy mohl Fanynce poskytnout informaci, kterou si žádala.

„Hnala se pro něj do pučovny,“ řekla paní Boltonová. „Zběhala kolik pučoven – někde ho měli, ale byl pučený, a někde ho vůbec neměli. V jedné pučovně ho měli, ale nechtěli jí ho pučit, když nesloží libru jako zálohu, ale Fanynka ji neměla, a tak přiběhla s pláčem domu – viď, Fanynko? – a já jsem jí tu libru dala.“

„Měla jsem hrozný strach, že tam zatím někdo přijde a vypučí si ho,“ řekla Fanynka a tváře i oči jí plály. „Aách, tolik se mi líbí!“

Ten nelíčený projev sympatie Artura dojal – nesmírně mu lichotil a hluboce ho pohnul. „Líbí se vám?“ řekl. „Když si ke mně přijdete do bytu, já vám – ne, přinesu vám jeden výtisk – ne, raději vám jej pošlu. Dobrou noc. Děkuji vám, Fanynko. Mockrát vám děkuji. Ale teď už musím jít. Sbohem, sbohem!“ Rychle jí stiskl ruku, kývl na pozdrav její matce a dětem a odcházel ze zahrady.

Zrychlil krok a vyběhl z brány. Říkal si: „Drahá, drahá maličká! Má zlatá Fanynko! Všechny dohromady se ti nevyrovnají! Kéž by se Shandon už konečně vrátil! Jel bych domů k matce. Nesmím se s ní už víckrát setkat. Nechci. Opravdu nechci, na mou –“

Hnal se z brány a vedl tuto samomluvu, až se za ním mimojdoucí otáčeli, a tu vrazil do nějakého starého mužíčka – viděl, že to je Bows.

„Váš nejponíženější služebník,“ řekl pan Bows, velmi uštěpačně se mu uklonil a trochu si pošoupl klobouk z čela.

„Dobrý večer, pane Bowsi,“ odpověděl rozmrzele Artur. „Nenechte se zdržovat a nemusíte se obtěžovat, abyste za mnou slídil – mám velice naspěch. Dobrý večer!“

Bows se domníval, že Pen tolik spěchá domů snad z určitého důvodu. „Kde jsou?“ zavolal za ním. „Víte, koho myslím. Snad nejsou u vás v bytě, co? Řekly Boltonovi, že jdou do kostela v Templu, ale nejsou tam. Jsou u vás v bytě – ale tam nemají co dělat, pane Pendennisi!“

„Dejte mi pokoj!“ rozkřikl se vztekle Pen. „Tak se pojďte podívat, jestli tam jsou – tady v tom nádvoří, tudyhle těmi dveřmi – pojďte se podívat!“ Bows smekl klobouk, uklonil se a šel za Penem.

Nebyly v Penově bytě, jak víme. Ale teprve když se zahrada zavírala, odešly smutně s dětmi i ty dvě ženy, které se v zahradě moc nepovyrazily – prošly nádvořím Lamb Court, kde v prostředku postály pod lucernou, která rozveseluje ten ponurý dvůr, a zadívaly se na okna ve třetím patře, kde měl Pen byt a kde se za chvíli rozžehlo světlo. Pak ty dvě pošetilé ženy odešly, za nimi se vlekly znavené děti, a vrátily se k panu Boltonovi, který se ve vrátnici v Shepherd’s Inn naléval punčem.

Pan Bows se rozhlížel po holém pokoji, kde mladík bydlel – od té doby, co jsme jej viděli naposled, přibylo tam jen velmi málo ozdobných a užitečných předmětů. Staré Warringtonovy police s ošuntělými knihami a Penův psací stůl s nakupenými papíry, to byla dost neutěšená podívaná. „Chtěl byste se podívat i do ložnic, pane Bowsi, nejsou-li tam mé oběti?“ zeptal se Pen jízlivě. „Nechcete se přesvědčit, jestli jsem ty holčičky neoddělal a neschoval v truhlíku pod uhlím?“

„Vaše slovo mi stačí, pane Pendennisi,“ odpověděl druhý zasmušile. „Když řeknete, že tu nejsou, tak vím, že tady nejsou. A doufám, že tu nikdy nebyly a nikdy nebudou.“

„Na mou čest, pane Bowsi, jste velice laskav, že se tak staráte, s kým se mám a nemám stýkat,“ řekl Artur povýšeným tónem, „i že tak samozřejmě předpokládáte, že by styk se mnou mohl někomu uškodit. Pamatuji se, jak jste za starých časů byl na mne hodný, a jsem vám za to zavázán, pane Bowsi, jinak bych vám pověděl – trochu míň vlídně – že nesnesu tohle slídění, kterým zřejmě máte v úmyslu mě obtěžovat. Včera jste mě vyprovodil ze Shepherd’s Inn, jako byste na mne chtěl dát pozor, abych tam něco neukradl.“ Tu se Pen zarazil a začervenal, jakmile ta slova vyřkl – věděl, že tohohle se Bows chytí, a vskutku se tak stalo.

„Opravdu myslím, že jste tam přišel něco ukrást, když už jste toho výrazu užil,“ řekl Bows. „Snad nebudete i teď tvrdit, že jste tam přišel na návštěvu k chudákovi starému šumaři Bowsovi? Nebo k vrátné paní Boltonové? Styďte se! Takový vznešený pán jako Artur Pendennis se přece tolik nesníží, aby se u mne posadil v mé podkrovní komůrce nebo v kuchyni u naší uklízečky, ledaže by tím sledoval nějaký svůj tajný záměr. Jsem přesvědčen, že jste tam přišel ukrást srdce jedné hezké dívky – a pak byste je zničil a odkopl, pane Arture Pendennisi. Takhle společnost vychovává vás mladé světáky, vás vznešené mladíky, vás naduté a mocné aristokraty – abyste šlapali po obyčejných lidech. Pro vás to je povyražení, ale pomyslete, co to je pro ty chudinky – pohrajete si s nimi, dokud vás to baví, a když vás omrzí, vyhodíte je na ulici! Já znám ten váš svět, pane Pendennisi! Znám vaše sobectví a vaši drzost, vaši pýchu! Co na tom takovému lordu záleží, že udělá chudou holku nešťastnou a zostudí její rodiče? Vy musíte mít svou zábavu, a ti lidé to samozřejmě musí odpykat. Copak my jsme tady k něčemu jinému? Takovíhle jste všichni – ano, takovíhle jste vy všichni.“

Bows ovšem vůbec nemluvil k věci – Pen byl tedy ve výhodě a docela rád toho využil, vůbec nelitoval, že se jejich debata odchýlila od hlavního námětu, o němž zprvu jeho protivník začal. Proto se nezdržel smíchu, ale hned se Bowsovi omluvil. „Ano, jsem aristokrat,“ řekl. „Bydlím v paláci ve třetím patře a mám v pokoji koberec skoro tak hezký jako vy, pane Bowsi. Celý život nedělám nic jiného, než dřu z lidí kůži, viďte? Přivádím do neštěstí nevinné panny a okrádám chudé, co? Můj milý pane, tohle se moc dobře hodí do nějaké komedie, když se Job Thornberry bije do prsou a ptá se mylorda, jak se opovažuje šlapat po slušném člověku a rozbíjet rodinné štěstí poctivého Angličana. Ale jak můžete, pane Bowsi, ve skutečném životě vykládat člověku, který si musí vydělávat na živobytí vlastní prací tak jako vy – jak se tomu člověku opovažujete vykládat o aristokratech, že trýzní lid? Čím jsem vám kdy ublížil? Copak jsem se k vám někdy choval povýšeně? Copak jste ke mně kdysi neměl úctu – v dobách, kdy jsme byli oba romantičtí mladí blázni, pane Bowsi? Tak se na mne teď nezlobte – buďme zase takoví přátelé, jako jsme bývali!“

„To byly docela jiné doby,“ odpověděl Bows. „Pan Artur Pendennis byl tehdy poctivý, prudký mladík, snad trochu sobecký a domýšlivý, ale čestný. Tehdy jsem vás měl rád, protože jste byl ochoten zničit si život kvůli ženě.“

„Nu, a teď?“ otázal se Artur.

„Teď se časy změnily a vy chcete, aby si žena zničila život kvůli vám,“ odpověděl Bows. „Já tu dívenku znám. Vždycky jsem říkal, že ji tenhle osud nemine. Má hlavu rozpálenou samými romány, takže nemyslí na nic než na lásku a milence – jako by si ani neuvědomovala, že tráví život v kuchyni. Něčemu jsem ji snad naučil. Mám to děvče moc rád, pane Pendennisi. Jsem osamělý starý člověk – vedu život, který se mi nelíbí – pravda, mezi veselými kumpány, ale jsem z nich smutný. Slitujte se nade mnou a neberte mi ji, pane Pendennisi – neberte mi ji!“

Staříkovi selhal hlas. Tohle na Pena působilo mnohem víc než prve výhružný nebo zase jízlivý tón, jakým Bows z počátku na něho spustil.

„Opravdu mi křivdíte,“ řekl vlídně, „jestli si představujete, že bych chtěl chudince Fanynce ublížit. Přivedl mi ji do cesty náš přítel Costigan, byla to úplná náhoda. Nemám s ní vůbec žádné záměry – totiž –“

„Totiž víte moc dobře, že to je pošetilé děvče a její matka že je pošetilá ženská – totiž dáte si s ní schůzku v zahradě v Templu, samozřejmě jste si to předem umluvili – totiž ona se mi vysmála, když jsem ji včera přistihl, jak čte knihu, kterou jste napsal,“ řekl Bows. „K čemupak jinému jsem dobrý, než aby se mi lidé smáli? Starý mrzák – starý šumař v ošuntělém kabátě, který si vydělává na živobytí hraním písniček v hospodě! A vy jste vznešený pán, to se ví. Máte navoněný kapesník a prsten na ruce. Chodíte na večeře ke vznešeným lidem. Starému Bowsovi nehodí nikdo ani suchou kůrku! A přece jsem na tom mohl být zrovna tak dobře jako ten nejlepší z vás. Mohl být ze mne geniální hudebník, kdybych byl měl příležitost – ano, a kdybych se byl stýkal s našimi veleduchy. Ale neměl jsem v ničem štěstí. Kdysi jsem měl ctižádost, psal jsem divadelní hry a básně, skládal jsem hudbu – ale nikdo se o mne nezajímal. Když jsem se zamiloval do nějaké ženy, vždycky se mi vysmála – a tak tady jsem na stará kolena sám – docela sám! Znovu vás prosím, pane Pendennisi, neberte mi to děvče! Nechte mi ji ještě chvíli. Až do včerejška jsem ji měl jako vlastní dítě. Proč jste nám přišel do cesty, aby se mi teď posmívala, že jsem mrzák a starý dědek?“

„Na tom nemám vůbec vinu, na tomhle jistě ne,“ řekl Artur téměř s povzdechem. „Na mou čest bych byl rád, kdybych se s ní nebyl nikdy setkal. Já nejsem svůdce z povolání, pane Bowsi. Neměl jsem tušení, že jsem na chudinku Fanynku udělal dojem, až – až do dnešního večera. A hned jsem toho litoval, věřte – když jste mě potkal, prchal jsem před tím pokušením. Dokonce se vám nestydím přiznat,“ dodal s planoucím obličejem, což v houstnoucí tmě ten druhý nemohl vidět, a slyšitelně rozechvělým hlasem, „že dnes v neděli večer, když vyzváněly kostelní zvony, vzpomínal jsem na domov a na andělsky čisté a hodné ženy, které tam přebývají – když jste mě potkal, prchal jsem k nim, abych utekl před nebezpečím, které mi hrozí – chtěl jsem si u nich na Všemohoucím vyprosit sílu, abych se nezpronevěřil své povinnosti.“

Po těchto Arturových slovech nastalo ticho, a když host znovu promluvil, zněl jeho hlas mnohem vlídněji a přátelštěji. A když se Bows s Penem loučil, požádal ho o dovolení, aby mu směl stisknout ruku. Rozloučili se velice vřele a dojemně – Bows se Arturovi omlouval, že se v něm zmýlil, a pronesl několik pochvalných slov, která mladíka tak dojala, že starému příteli ještě jednou srdečně stiskl ruku. Když se rozcházeli ve dveřích Arturova bytu, Pen prohlásil, že se zavázal slibem a doufá, že se pan Bows může na něho spolehnout.

„Na to mohu jen zbožně říci amen,“ dodal Bows a zvolna odcházel po schodech dolů.

KAPITOLA L
Opět šťastné městečko

Na počátku tohoto vyprávění jsme už mluvili o městečku Claveringu v sousedství Penova otcovského domu Dubí a o některých tamějších obyvatelích, ale poněvadž pobyt mezi těmi lidmi nebyl nikterak zábavný ani příjemný, nepodali jsme o nich obšírnější zprávy. Samuel Huxter, ten pán, s nímž jsme se nedávno seznámili ve Vauxhallu, patřil k elitním duchům toho městečka, když tam přijel na prázdniny a bavil své přátele a jejich hosty vtipy z koleje sv. Bartoloměje a klepy ze vznešených londýnských kruhů, v nichž se pohyboval.

Pan Hobnell, ten mladý pán, kterého Pen zmlátil pro jeho drzé chování v souvislosti s Penovým románkem s Fotheringayovou, byl už jako žák střední školy v Claveringu velice vítaným hostem na čaji u Samuelovy matky paní Huxterové a měl volný přístup do jejich ranhojičské ordinace i lékárny, kde si sám směl brát tamarindské kapky a parfémovat kapesník růžovou vodou. A v tomto svém životním období si udělal známost se slečnou Sofií Huxterovou, po smrti svého otce se s ní oženil a odvedl si ji k sobě do Warrenu, několik mil od Claveringu.

Jeho rodina se tam před mnoha lety usadila na statku, na němž pak hospodařili jako zemani. Hobnellův otec dal zbořit starý obytný dům a postavil si nové běloskvoucí sídlo s prostornými stájemi, koupil do salónu klavír, vydržoval si smečku ohařů a nechal si říkat zeman Hobnell. Když zemřel a po něm se ujal vlády jeho syn, mohla se ta rodina právem počítat k venkovskému panstvu v hrabství. A Sam Huxter moc nelhal, když se v Londýně před obdivujícími kamarády u sv. Bartoloměje vychloubal švagrovým sídlem, jeho loveckými psy, koňmi a pohostinstvím. Každoročně, obvykle v době, kdy paní Hobnellová byla upoutána doma neustále vzrůstajícími mateřskými povinnostmi, jezdil si pan Hobnell zaflámovat do Londýna, najal si několik pokojů v hotelu Tavistock a spolu se Samem užíval velkoměstských radovánek. Bujarý zeman a jeho učený švagr chodili spolu do Ascotu, do divadel, do Vauxhallu a veselých krčem v kratochvilném sousedství Covent Garden. Říkal, že když je v Londýně, rád se přizpůsobí tamějším obyčejům a „trochu se spouští“, a když se vracel zpátky na západ, koupil paní Hobnellové nový klobouk nebo šál a pro venkovské sporty a zaměstnání se zas na jedenáct měsíců rozloučil s elegantním veselým londýnským životem.

Sam Huxter si stále s příbuzným dopisoval a zásoboval ho vybranými novinkami z hlavního města na oplátku za košíky zajíců a koroptví a láhve husté venkovské smetany, jimiž ho zásobovali zeman se svou dobrosrdečnou ženou. Neznali duchaplnějšího a distingovanějšího mladíka. Byl duší jejich domu a vnášel tam život, když se ukázal v rodné vsi. Svými písničkami, vtipy a šprýmy rozesmál celý Warren. Jejich nejstarší holčičce zachránil život – vytáhl jí z krku rybí kost. Zkrátka byl jejich potěšením.

Pen měl smůlu – setkal se s panem Huxterem znovu, hned tři dny po tom jejich střetnutí ve Vauxhallu. Plnil svůj slib a nebyl od té doby za Fanynkou. Snažil se vyhnat si ji z hlavy prací nebo jiným duševním vzrušením. Ustavičně se doma dřel, ačkoli s nevalným zdarem, a jako literární kritik Pall Mall Gazette krutě a lítě zřezal jeden epos a jeden román, jež dostal k posouzení. Když jejich autory oddělal, šel povečeřet o samotě do opuštěného klubu Polyanthus, kde ho tamější osamělé prostory děsily a přivedly do ještě horší nálady. Kolikrát se šel povyrazit do divadla. Celé hlediště řvalo smíchem a bouřilo potleskem, ale on viděl jen sprostou frašku, která ho rozladila. Kdyby byl šprýmař z jeviště viděl Penův otrávený obličej, bylo by ho to sklíčilo na duchu. Pen si ani neuvědomoval, co se na jevišti děje – všechno se tam před ním odehrávalo jako nějaký sen v horečce. Po představení si řekl, že si zajde do Kuchyňky, kam odedávna chodil s Warringtonem – ještě se mu ani trochu nechtělo spát. Pro uklidnění prochodil den předtím pěšky dvacet mil po Hampstead Common a hendonskými úvozy, a přece v noci nemohl spát. Tak půjde do Kuchyňky. Bylo mu jakousi útěchou pomyšlení, že tam uvidí Bowse. Bows tam byl, velmi klidný, seděl u klavíru. Zpívaly se tam nějaké úžasně směšné písničky, strop se až otřásal hlučným chechtotem. Ale Penovi se zdály tak divné! Neviděl nic než Bowse. Vždyť se tolik chlubil, že jeho srdce je vyhaslá sopka, a jak tedy mohlo vzplanout takovým žárem? Ten oheň rozdmychala samolibost a stačily dva dny odříkání, aby se prudce rozhořel. Pen, pohroužený do zasmušilých úvah, pil jednu sklenici za druhou a měl smůlu, že mu oči zabloudily k panu Huxterovi, který byl také v divadle a s několika kamarády pak přišel do Kuchyňky. Huxter kamarádům něco šeptal a Pena to hrozně vydráždilo. Měl dojem, že Huxter mluví o něm. Huxter se jako naschvál prodral přeplněným lokálem, následován svými přáteli, posadil se proti Penovi, kývl mu na pozdrav a natáhl k němu špinavou ruku.

Pen si s krajanem podal ruku. Řekl si, že se na něho zbytečně rozzuřil toho večera, kdy se viděli ve Vauxhallu. Huxter byl sám se sebou a se světem dokonale spokojený, a tak ho jakživo ani nenapadlo, že by mohl být někomu nepříjemný – ta malá hádka ve Vauxhallu – nebo „třenice“, jak se vyjadřoval – byla úplná maličkost, kterou vůbec nebral v úvahu.

Galénův žák objednal „čtyři ležáky“ pro občerstvení sebe a své party a začal přemýšlet, na jaký nejzábavnější námět by měl s Penem zapříst rozhovor – napadl ho právě ten, který byl našemu mladému pánovi nejtrapnější.

„Veselý večer onehda ve Vauxhallu, co?“ řekl a potutelně na Pena zamrkal.

„Jsem rád, že jste se dobře bavil,“ odpověděl Pen a v duchu, nebožák, zaúpěl.

„Byl jsem pekelně nadrátovaný – moc jsem pil – byl jsem předtím s kamarády na večeři v Greenwichi. Měl jste tam s sebou moc pěknou kůstku, tu v mušelínu – kdo to byl?“

Ta otázka Arturovi dodala. „Vyptávám se já vás, koho jste tam měl s sebou, pane Huxtere?“

„Nechtěl jsem vás urazit – odpusťte – k ďasu! Ale pustil jste se do mě zuřivě,“ prohlásil Huxter celý užaslý.

„Pamatujete se, co se mezi námi tehdy událo?“ zeptal se ho Pen, čím dál tím rozlícenější. „Vy jste už zapomněl? Dost možná. Byl jste opilý, jak jste se prve přiznal, a velice hrubý.“

„Vždyť jsem se vám k ďasu omluvil!“ řekl Huxter a zrudl.

„Ovšemže, a já jsem vám samozřejmě a upřímně prominul. Ale jestli se pamatujete, prosil jsem vás, abyste byl tak hodný a pro příště jste mě vyškrtl ze seznamu svých známých, a setkáme-li se někde mezi lidmi, abyste se neobtěžoval a nehlásil se ke mně. Budete tak laskav a pro příště si tohle zapamatujete? Začíná se zpívat, tak mi dovolte, abych odešel, aspoň se pak nerušeně můžete oddat požitkům z hudby.“

Vzal klobouk, uklonil se užaslému Huxterovi a odešel od stolu, načež se Huxterovi kamarádi vzpamatovali z údivu a tak hlučně se Huxterovi rozchechtali, že předsedající člen společnosti v Kuchyňce zakročil a okřikl je: „Ticho, pánové! Buďte, prosím, zticha, ať slyšíme Zloděje mrtvol!“, neboť tato oblíbená píseň se začala zpívat, když Pen odcházel z Kuchyňky. Byl samolibě přesvědčen, že se dovedl dokonale ovládnout. Skoro litoval, že Huxter nebyl bojovnější. Byl by se rád s ním sepral nebo třeba s někým jiným. Šel domů. Celodenní prací, divadlem, večeří, kolika sklenicemi whisky s vodou ani hádkou – ničím se mu neulevilo. A nespal o nic víc než předešlou noc.

Za několik dní napsal Sam Huxter domů panu Hobnellovi dopis, jehož hlavním námětem byl pan Artur Pendennis. Sam líčil, jak si Artur žije v Londýně a jak nestoudně nafoukaně se chová k starým známým z domova. Tvrdil o něm, že je zpustlík a darebák, úplný don Juan – že by takového člověka, jestli se vůbec opováží přijet domů, neměli slušní lidé vůbec strpět u sebe v domě. Viděl ho ve Vauxhallu, tančil tam s nevinnou dívenkou z nižších vrstev – zřejmě je to jeho oběť. Sám se dověděl od jednoho pána, Ira (bývalého důstojníka, který chodí do jednoho klubu, kde je on, Huxter, členem), kdo je ta dívka, na níž si ten nafoukaný švindlíř cvičí svá ďábelská svůdnická kouzla, a má v úmyslu sám varovat před ním jejího otce – atd., atd. Ke konci dopisu se jen tak mimochodem zmínil o různých novinkách všeobecného významu, vyjádřil vděčnost za poslední balík s králíky a naznačil, že je i nadále ochoten přijímat podobné důkazy přízně.

Jak jsme už řekli, slavily se ve Warrenu skoro každoročně křtiny a tento obřad se náhodou konal právě den na to, co pan Hobnell dostal dopis od švagra z Londýna. Nemluvně (roztomilá holčička) dostalo křestní jméno Mira-Lukrécie, po dvou svých kmotrách, slečně Portmanové a paní Pybusové z Claveringu, a jelikož Hobnell samozřejmě sdělil své manželce obsah Samova dopisu, paní Hobnellová se s těmi hroznými zprávami oběma kmotrám svěřila. Byly to moc pěkné věci a ještě téhož dne se moc pěkně rozhlásily po celém Claveringu.

Miru tolik pohoršily, že se o nich mamá raději vůbec nezmínila, ale paní Pybusová nebyla tak upejpavá. Pověděla o tom nejen paní Portmanové, ale i panu Simcoovi a jeho urozené choti, paní Glandersové (která při té příležitosti vykázala své dcery z pokoje) i madame Fribsbyové – zkrátka zpravila o tom celou claveringskou honoraci. Madame Fribsbyová pokradmu vzhlédla k podobizně svého karabiníka a v duchu nahlédla do svých bolestných vzpomínek, načež prohlásila, že takoví jsou muži – všichni do jednoho klamou, a zadumaně ocitovala několik veršů z Marmiona, v nichž se uvažuje o tom, kam takoví hanební svůdci přijdou po smrti. Paní Pybusová neměla vůbec slov, která by výstižně vyjádřila její odpor, hrůzu a opovržení vůči padouchovi schopnému takového mrzkého počínání. Tohle jsou následky shovívavosti k dětem, opovážlivé marnotratnosti, aristokratických manýr (Pen ovšem odmítl přijít k paní Pybusové na čaj) a spolčování se zkaženou, příšernou společností v tom dnešním hrůzném babylóně! Paní Portmanová musela s politováním uznat, že mladíka rozmazlila matka svou nešťastnou slepou láskou, že mu jeho literární úspěchy stouply do hlavy a že pro ty své ohavné vášně zapomněl na zásady, které mu v útlém mládí vštípil dr. Portman. Když se o těch věcech od paní Glandersové dověděl její muž, ten zvrhlý kapitán od dragounů, jenom si hvízdl a při večeři na ně dělal šprýmovné narážky, načež paní Glandersová prohlásila, že je sprosté hovado, opět vykázala dceru z pokoje a zvrhlý kapitán se tomu ještě smál! Pan Simcoe přijal ty zprávy klidně, naopak skoro s potěšením, vždyť jen potvrzovaly jeho mínění o tom zkaženém mladíkovi – ne že by se s ním nějak znal nebo že by byl přečetl byť i jen jedinou řádku z jeho literárních prací, plných zákeřného jedu – chraň nás dobrotivé nebe! – ale co se dalo čekat od takového mladíka, který vždycky trpěl tak příšerným, tak žalostným, tak politováníhodným nedostatkem opravdu zbožné výchovy? A tak Pen poskytl už po druhé námět ke kázání v claveringské filiální kapli, kde při nedělní večerní pobožnosti byli četní a horliví věřící varováni před nebezpečími, jaká číhají v Londýně, a před hříšnou zálibou v četbě a psaní románů, ale vůbec se nehodlali přesvědčit, zda je Pen vinen, či nevinen. Byl pro ně zkrátka zaručeně vyvrhel – těm podivuhodným mravokárcům šlo hlavně o to, kdo má první hodit po Penovi kamenem.

Nazítří paní Pendennisová, samotná a div ne v mdlobách z rozčilení a vyčerpání, přišla, či vlastně přiběhla k Portmanovům, aby se s hodným doktorem poradila. Dostala anonymní psaní – nějaká křesťanská duše pokládala za svou povinnost vrazit dýku do srdce dobré ženě, která jakživa neublížila žádnému smrtelníkovi – dostala anonymní psaní s citáty z Písma, v nichž se hlásalo, jaký trest nemine takové hříšníky, a s podrobným vylíčením hříchu, jehož se Pen dopustil. Byla tak vyděšená a rozčilená, až budila soustrast. Trápila se kvůli tomu dopisu jen pár hodin, ale očividně za tu chvíli zestárla. V prvním rozrušení nechala dopis někde ležet a Laura si jej přečetla. Prudce se přitom rděla, třásla se na celém těle, ale zlostí. „Sketové!“ řekla. „Tohle není pravda – ne, mamičko, to není pravda!“

„Je to pravda, a tys toho příčina, Lauro,“ vykřikla zlostně Helena. „Proč jsi ho odmítla, když tě požádal o ruku? Proč jsi ho odmítla a mně jsi způsobila takovéhle soužení? To tys ho vehnala do hříchu. To tys ho vrhla do náruče téhle – téhle ženské! – Nemluv na mne! – Přestaň na mne mluvit! Já ti nikdy neodpustím, nikdy! Marto, přineste mi klobouk a šálu! Musím někam jít. Ne, nedovolím ti, abys šla se mnou. Jdi pryč! Nech mě, ty ukrutnice – proč jsi mě uvrhla do takovéhle hanby?“ Nařídila adoptované dceři a služebným, aby ji nechaly být, a rozběhla se do Claveringu.

Doktor Portman si psaní zběžně pročetl a hned se mu zdálo, že ví, kdo je asi psal – bylo mu samozřejmě už známo, z čeho je chudák Pen obviňován. Snad v rozporu s vlastním svědomím (ctihodný doktor totiž jako téměř všichni z nás měl značnou vrozenou schopnost uvěřit jakékoli nepříznivé zprávě o svých bližních) se snažil Helenu upokojit – upozorňoval ji, že ty pomluvy pocházejí od anonymního pisatele, a už proto je to jistě nějaký darebák – že ta obvinění nemusí ještě být pravdivá – pravděpodobně nejsou – že Pen musí být alespoň vyslechnut, než bude odsouzen – že syn takové matky by podobného hříchu snad ani nebyl schopen atd., atd.

Helena ihned poznala, že ty námitky a to popírání jsou pouhá přetvářka. „Vy si myslíte, že to je pravda,“ řekla. „Však víte, že tomu všemu věříte. Ach, proč jsem ho vůbec pouštěla od sebe, doktore Portmane? Ale on nemůže být bezectný – díky nebesům, není bezectný – to přece sám uznáte, že? Vzpomeňte si, jak se zachoval vůči té – té druhé osobě – a jak vášnivě na ní lpěl! Tehdy byl počestný – a je pořád. Děkuji nebesům – ano, na kolenou děkuji nebesům, že Lauře splatil dluh. Sám jste říkal, že je hodný – sám jste to tehdy říkal. A jestli tahle – tahle žena ho má ráda – víte přece, že ho každá musí mít ráda – jestli ji odvedl od jejích rodičů nebo jestli ho k tomu svedla – to je pravděpodobnější – nu, tak se s ní musí oženit a já ji přijmu jako dceru. A pak musí Pen zanechat tamté hrozné společnosti a musí se vrátit ke mně – k své matce, doktore Portmane. Pojeďme za ním a přivezme ho sem – ano, přivezeme si ho zpátky – a zase bude radost z jednoho – z jednoho kajícího hříšníka. Pojeďme hned, drahý příteli – hned dnes –“

Dál už Helena nemohla. Padla v mdlobách. Soucitný doktor a jeho žena ji u sebe v domě uložili do postele a zavolali k ní ranhojiče. Celou noc byl její stav znepokojivý. Přišla k ní Laura, totiž přišla za ní na faru, protože Helena ji k sobě nepustila. Doktor Portman ji neustále prosil, aby se uklidnila, a když byl svědkem strašného žalu Arturovy matky, osměloval se čím dál tím víc věřit, že je Artur nevinen. Dokonce napsal Penovi dopis, v němž ho upozornil, jaké pověsti se o něm šíří, a prosebně mu domlouval, aby se vzpamatoval a kajícně zanechal toho hříšného poměru, který by mohl vážně ohrozit jeho vlastní zájmy a spásu jeho duše.

A co Laura? Nesoužila se tajně pomyšlením na Arturův hřích a na to, jak se jí Helena odcizila? Copak to nebyla pro nevinnou dívku krutá rána, když jedním rázem ztratila všechnu lásku, na níž jí v celém světě jedině záleželo?

KAPITOLA LI
byla by málem ukončila tento příběh

Portmanův dopis byl odeslán na londýnskou adresu a ctihodný doktor se snažil aspoň trochu uklidnit paní Pendennisovou, dokud nepřijde z Londýna odpověď, zajisté uspokojivá (jak se duchovní snažil sám uvěřit, nebo aspoň nahlas ustavičně tvrdil) co do Penovy mravopočestnosti. Helenino přání vypravit se do Londýna a osobně syna varovat, aby zanechal svého hříšného počínání, bylo alespoň několik dní nesplnitelné. Pro první den jí lékárník zakázal, že se nesmí ani přestěhovat do Dubí, takže se teprve druhý den ráno octla doma na své pohovce a u věrné, ale zamlklé Laury, která o ni pečovala.

Na neštěstí pro sebe a všechny postižené četl Pen kázání, které mu poslal dr. Portman, teprve kolik týdnů po odeslání té epištoly, a tak vdova den ze dne marně čekala, co Pen odpoví na obžaloby proti němu vznesené, a každým dnem se její nemoc zhoršovala. Laura také těžce nesla to úzkostné čekání – byl to těžký úkol přihlížet, jak se její drahá přítelkyně souží, a ještě horší bylo snášet Helenino odcizení a vlastní utrpení, když byla tak najednou připravena o její lásku. Ale dívka byla zvyklá konat vždy svou povinnost, seč jí síly stačily, a s milostivou pomocí, jíž ji nebe odměňovalo za její čisté a vytrvalé modlitby. Jelikož tu povinnost konala zcela nenápadně a ty zbožné prosby, jež jí dávaly potřebnou sílu, aby ji mohla plnit, vysílala ze svého pokojíku, kde žádný smrtelník nemohl být jejich svědkem – proto i my jsme nuceni pomlčet o těchto jejích ctnostech, které nesnášejí, aby se o nich veřejně mluvilo, tak jako květina nemůže zůstat svěží v plesovém sále. Povíme jen tolik, že hodná žena je nejkrásnější květina pod sluncem, že se nadšeně obdivujeme jejím tichým půvabům, její čisté vůni, její něžné rozkvetlé kráse. Líbezné, krásné bytosti – půvabné a neposkvrněné! Nebolí člověka srdce, když je vidí zlomené žalem nebo vyrvané neúprosnou smrtí – chřadnoucí v nemoci – sužované dlouhým utrpením – nebo nenadálou ranou osudu připravené o život v plném rozkvětu? My si možná zasloužíme utrpení – ale proč by se měly trápit ony? – Ještě že víme, že nebesa sesílají utrpení na toho, koho nejvíc milují – takovými opětovnými zkouškami se jejich čisté duše mají ještě víc očistit.

Pen si tedy vůbec nepřečetl ten dopis, ačkoli byl správně odeslán poštou a spolehlivě doručen listonošem, který jej vhodil do Penovy schránky v Lamb Court. Odtamtud jej vytáhla uklízečka a s ostatní poštou mladého pána položila na jeho psací stůl.

Laskaví čtenáři, kteří až dosud sledovali Arturovu životní dráhu a samozřejmě si udělali úsudek o jeho povahových vlastnostech a zvláštnostech, pravděpodobně už zjistili, co bylo hlavní vadou v Penově povaze a kdo byl jeho největší nepřítel, záludně uvedený na titulním listě, s nímž musel svádět zápas. Nejeden z nás, milí čtenáři, musí zápasit s týmž darebákem – ten padouch využije kdejaké příležitosti, aby nás sváděl k nepravostem nebo zapletl do nějaké hádky nebo zlákal k zahálce a do nežádoucí společnosti či podobně. Zkrátka Penův největší nepřítel byl on sám – a poněvadž ho Pen celý život rozmazloval a hýčkal a povoloval mu, byl ten lump čím dál tím drzejší, jak tomu bývá s rozmazleným služebnictvem, a jakmile se Pen jen trochu pokusil ho zkrotit nebo přimět, aby udělal něco, co mu nebylo vhod, rozzuřil se, byl hrubý a vzpurný. Kdo je zvyklý přinášet oběti – na příklad Laura, která se neustále vzdávala svých potěšení ve prospěch druhých – dovede si s ním snadno poradit, ale Pen nepřivykl žádnému odříkání – proto byl mrzutý a bylo mu za těžko, měl-li splatit svůj povinný díl, a zlostně reptal, měl-li se vzdát něčeho, co měl rád.

Velkodušně si umínil, že se nebude stýkat s Fanynkou, a tak se s ní nestýkal. Neustálou prací, tělesnou námahou, zábavami a společenským životem se snažil vyhnat z hlavy myšlenky na tu okouzlující osůbku. Pracoval tedy přespříliš, dělal příliš dlouhé procházky, jezdil příliš mnoho na koni, jedl, pil a kouřil přespříliš – ale všechny ty doutníky a spousty punče, který vypil, nemohly z jeho rozpáleného mozku vypudit představu Fanynky, a po týdnu tohoto ukázněného odříkání musel náš mladý pán zůstat v posteli, protože měl horečku. Nechť čtenář, který nikdy nemusel ležet v horečce v mládeneckém bytě, polituje nešťastníka postiženého touhle pohromou.

Nějaký spolek dam na vdávání nebo jiných křesťanských duší, které mají zájem na propagaci rodinného života, měl by angažovat takového Cruikshanka nebo Leeche nebo někoho jiného, kdo tak jako oni dovede odhalovat pošetilé stránky dnešního světa, aby vytvořil cyklus kreseb, jež by znázorňovaly hrůzy mládeneckého života v bytě najatém s celým zařízením, tak aby ten, kdo je uvidí, začal pomýšlet na něco lepšího, co by mu šlo víc k duhu. Může být něco bezútěšnějšího než snídaně takového osamělého mládence – začouzený kotlík na skomíravém ohni v plném létě – nebo ještě hůř – vyhaslý oheň o Vánocích půl hodiny nato, co odešla uklízečka, která jej v krbu rozdělala? Vlastník bytu vejde ráno roztřesený zimou do opuštěného obývacího pokoje a den mu začne sháňkou po uhlí a dříví, a než se pustí do studia, musí se nejdříve zhostit povinnosti služebné místo paní Flanaganové, která si bez dovolení udělala prázdno. Může snad takový klasický malíř připadnout na krásnější námět, než je košile svobodného mládence – před večeří si ji potřebuje obléci, a najednou zjistí, že je úplně bez knoflíků a nedá se vůbec zapínat? Nebo třeba návrat takového mládence do jeho bytu po veselých Vánocích, strávených na nějakém útulném venkovském sídle, kde bylo plno hezkých slečen, po tak milém uvítání a lítostivém rozloučení! Nechá si kufřík u holiče na nádvoří – bezútěšnou svíčku si zažehne od prskavé lampičky na schodech – vejde do pustého, tak dobře známého pokoje, kde jediné důkazy, že je netrpělivě očekáván, že má o jeho osobní blaho někdo zájem, jsou vánoční účty, láskyplně rozložené na jeho psacím stole. A teď si k těmto výjevům přimyslete hrůzný obraz takového mládence, když se rozstůně – a téhož dne, kdy budou tato neutěšená dioramata veřejně vystavena, začnou v Templu klesat činže. Bydlit v mládeneckém bytě zdráv a osamělý, už to je dost smutné a sobecké, ale rozstonat se v něm – probdít tam noci v bolestech a beze spánku – nedočkavě toužit, aby už bylo ráno a přišla uklízečka – podávat si léky sám a podle vlastních hodinek – dlouhé hodiny nemít jinou společnost než své vlastní chorobné představy a horečné úvahy, nemít vlídnou pomocnou ruku, která by dala člověku napít, když má žízeň, a natřásla mu pod hlavou zežmolenou podušku – to je osud vskutku tak smutný a tragický, že se o jeho hrůzách už nebudeme dál šířit a raději z celého srdce politujeme ty mládence v Templu, kteří jej den ze dne udatně snášejí.

Tento úděl stihl Artura Pendennise po přílišné námaze, o níž jsme se zmínili a k níž přiměl svůj nešťastný mozek. Jednoho večera ulehl nemocný, a když se nazítří probudil, bylo mu ještě hůř. Jediný, kdo toho dne kromě uklízečky k němu zavítal, byl poslíček z redakce Pall Mall Gazette, kterého se Pen vynasnažil uspokojit, pokud toho byl vůbec schopen. Úsilí dopsat článek způsobilo, že mu horečka stoupla, a to ještě mohl dodat jen část obsahu čísla, jejž měl obvykle na starosti – jelikož byl Shandon pryč a ani Warrington nebyl v Londýně a nemohl vypomoci, zdály se sloupce vyhrazené politice a literární kritice vskutku dost prázdné a zástupce šéfredaktora nevěděl, jak je zaplnit.

Pan Finucane se přihnal k Penovi do bytu a zastihl ho tak vážně nemocného, že se dobrosrdečný Ir ihned dal do práce, aby ho pokud možno zastoupil, a napsal řadu politických úvodníků i literárních kritik, z nichž se čtenáři časopisu, kde spolupracovali on a Pen, bezpochyby nesmírně poučili. Z Finucanova pera se řinuly mohutné proudy narážek na slavnou minulost Irska, na geniální schopnosti a mravní ctnosti obyvatelů té utiskované země, a když šéfredaktor Shandon, jenž si klidně užíval dovolené v Boulogne-sur-Mer, pročítal sloupce svého časopisu, který mu byl zasílán, ihned poznal, že ty články psal jeho náměstek, hodil to číslo přes stůl ženě a se smíchem prohlásil: „Podívej se, Mary, Jack se zas chopil díla!“ Jack byl vskutku horlivý vlastenec a udatný bojovník, a jak měl pero v ruce, nenechal si ujít příležitost, aby světu neoznámil, že Rafferty je největší evropský malíř a jak může být Královská akademie tak malicherná a nepřející, že ho nechce přijmout za člena – nebo aby neprozradil, jak se ve West Endu všeobecně mluví o tom, že člen parlamentu pan Rooney byl už jmenován guvernérem v Baratarii – nebo aby se v článku na jakýkoli námět pochvalně nezmínil o Round Towers a Giant’s Causeway. Ten dobrosrdečný kolega nejen podle svých nejlepších schopností konal za Pena jeho práci, ale nabídl mu, že se vzdá svého sobotního a nedělního volna a stráví ty dny prázdna a odpočinku u Pena jako jeho ošetřovatel – Artur však trval na tom, že si nesmí odpírat zasloužené požitky, a vděčně ho ubezpečil, že je v nemoci nejraději samotný.

Když Finucane v pátek po skončené práci v redakci večeřel v Kuchyňce, pověděl kapitánu Costiganovi, že jejich mladý přítel v Templu je nemocný. Za dva dny si kapitán na to vzpomněl a v neděli odpoledne nemocného navštívil v Lamb Court. Zastihl uklízečku Flanaganovou uplakanou v obývacím pokoji a dověděl se od ní zlé zprávy o chudáčkovi mladém pánovi. Penův stav ji tolik vylekal, že se musila posilnit kořalkou, aby mohla snést zármutek, jejž jí způsobila jeho nemoc. Zůstala dost dlouho u jeho lože a snažila se o něho pečovat, ale její pozornost byla nemocnému nesnesitelná, a tak ji rozmrzele poprosil, aby se k němu nepřibližovala. Tohle ji rozplakalo a zarmoutilo dvojnásob, proto se znovu uchýlila k láhvi kořalky, jíž byla zvyklá užívat jako utišujícího léku. Kapitán jí řádně vyčinil, že je tak nestřídmá, a upozornil ji, že nezanechá-li toho pošetilého návyku, mohlo by to pro ni mít osudné následky.

Pen měl sice hodně vysokou horečku, ale přesto byl velice rád, že ho Costigan přišel navštívit. Slyšel vedle v ložnici jeho známý hlas z obývacího pokoje a dychtivě na kapitána zavolal, děkoval mu, že přišel, a prosil ho, aby se posadil a chvíli si s ním pohovořil. Kapitán velice vážně mladíkovi změřil tep (lepkavá zpocená ruka se mu přestala třást tu chvíli, co tiskl palec na Arturovu bušící tepnu) – byl hodně zrychlený – Pen měl obličej vyhublý a rozpálený – oči podlité krví a zkalené – a fousy (jak to kapitán vyslovil, když potom líčil Penův stav) měl aspoň týden neoholené. Pen svého hosta přiměl, aby se posadil – házel sebou a zmítal se v nepohodlné posteli a pokoušel se živě si s kapitánem povídat o Kuchyňce, Vauxhallu, kdy tam zase spolu půjdou, a o Fanynce – co dělá Fanynka?

Věru, co asi dělá? Víme, že se minulou neděli večer vracela domů velmi smutná, když viděla, že Artur má v bytě rozsvíceno – právě tam měl zmíněnou rozmluvu s Bowsem. Zanedlouho se i Bows vrátil do svého bytu, a když procházel kolem vrátnice, zastavil se podle svého zvyku u paní Boltonové a vypadal velice smutně. Fanynka zase probděla bezútěšnou noc. Byla na loži tak neklidná, že své malé sestřičky několikrát probudila. Netroufala si číst Waltra Lorraina – otec byl doma a nebyl by strpěl, aby v noci svítila. Měla tu knihu pod poduškou a každou chvíli ji v noci pohladila. Sotva usnula, začaly děti ráno vstávat, skoro tak časně jako ptáčkové. Velice se zlobila na Bowse, ale v obvyklou hodinu šla k němu do bytu a dobrosrdečný hudebník si ji vzal na paškál.

„Večera večer jsem mluvil s Pendennisem, Fanynko,“ začal.

„Opravdu? Já jsem si to myslela,“ odpověděla Fanynka a zlostně se mu zadívala do smutného obličeje.

„Mám tě rád hned od toho dne, co jsme se sem přistěhovali,“ pokračoval. „Tehdy jsi byla ještě děcko, Fanynko, a také jsi mě měla ráda – teprve tři čtyři dny se mi zdá, že už nemáš – od té doby, co se znáš s tím pánem.“

„A teď ho patrně začnete pomlouvat,“ řekla Fanynka. „Jestli chcete, abych vás měla ještě radši, tak to zkuste!“

„Nic takového nemám v úmyslu,“ odpověděl Bows. „Pokládám ho za velice hodného a čestného mladíka.“

„Vida! Ale vy víte, že kdybyste proti němu řekl jen slovo, víckrát bych s vámi slovo nepromluvila – jakživa!“ prohlásila Fanynka, zaťala ručku v pěst a začala přecházet sem tam po pokoji. Bows pozoroval a bděle sledoval tu prudkou osůbku – v očích se mu zračil obdiv a zasmušilý soucit. Tváře jí hořely, třásla se na celém těle – oči jí planuly láskou, hněvem a vzdorem. „Chtěl byste o něm mluvit špatně, ale netroufáte si – dobře víte, že si netroufáte!“

„Znám ho už mnoho let,“ pokračoval Bows, „od té doby, co byl skoro tak mladý jako ty – tehdy měl románek s dcerou našeho přítele kapitána – nynější lady Mirabelovou.“

Fanynka se zasmála. „Myslím, že nebyl jediný, kdo měl román se slečnou Costiganovou, ale já o tom nechci nic slyšet.“

„Chtěl se s ní oženit, ale věkem a společenským postavením se k sobě vůbec nehodili. Ona ho nechtěla, protože neměl peníze. Udělala velice moudře, že ho odmítla, poněvadž by spolu byli bývali velmi nešťastní – ona se vůbec nehodila do jeho rodiny a nebyla by mu dovedla dát příjemný domov. Pan Pendennis si musí teprve razit svou životní dráhu, a proto se musí oženit s dámou ze svých společenských vrstev. Žena, která muže miluje, nebude mu chtít zničit budoucnost, nezaviní, aby se nepohodl se svou rodinou, a jen pro své uspokojení ho neuvrhne do bídy a neštěstí. Poctivá dívka tohle neudělá, jak v jeho zájmu, tak i ve svém vlastním.“

Fanynčino rozčilení, které až dosud pramenilo z hněvu a vzdoru, proměnilo se najednou v pokornou malomyslnost. „Copak já vím o vdávání, pane Bowsi?“ řekla. „Kdypak jsem o něčem takovém mluvila? Copak něco bylo mezi tím mladým pánem a mnou, aby lidé měli právo mluvit se mnou takhle krutě? Já jsem přece za to nemohla, ani Artur – totiž pan Pendennis – že jsme se spolu seznámili tehdy ve Vauxhallu. Vzal mě tam s maminkou kapitán. Určitě ani jednoho z nás nenapadlo, že by na tom bylo něco zlého. Najednou tam byl a pomohl nám z bryndy – byl moc hodný. Pak přišel k nám, chtěl se jen zeptat, jak se nám daří – to přece bylo moc hezké od takového vznešeného pána, že byl tak zdvořilý k obyčejným lidem, jako jsme my! A včera jsme s maminkou šly jen tak na procházku do zahrady v Templu, a – a –“ Tu se bezděčně uchýlila k obvyklému ženskému argumentu, na nějž není žádná odpověď – rozplakala se a vykřikla:

„Ach, kéž bych radši už byla mrtvá! Ach, kéž bych radši už byla v hrobě! Kéž jsem se s ním nikdy, nikdy nepotkala.“

„Takhle mluvil i on, Fanynko,“ řekl Bows, a Fanynka se zajíkavě zeptala, proč, ach proč by byl rád, kdyby se s ní nebyl nikdy potkal? Copak mu nějak ublížila? Radši by zahynula, než by mu nějak ublížila! Načež jí hudebník pověděl o rozmluvě z předešlého večera, dokazoval jí, že Pen si na ni nemůže a nesmí myslit jako na manželku, vždyť by se k němu nehodila, a proto ona, cení-li si svou dobrou pověst, musí se snažit na něho zapomenout. Fanynka od Bowse odcházela sice přesvědčena, že měl pravdu, ale přesto ve svých citech neotřesena – slíbila mu, že se bude vyhýbat nebezpečí, které jí hrozí – a když přišla do vrátnice, pověděla všechno matce. Vyznala se jí ze své lásky k Arturovi a upřímně si postěžovala, jak je to zlé, že si nejsou společensky rovni a že to je taková nepřekonatelná překážka. „Vidíš, je to jako v Dámě z Lyonu, maminko! Byla jsem tak nadšená panem Macreadym, když jsem čtla, co udělal, a Paulinou, že zůstala věrná chudáčkovi Claudovi a ustavičně na něho myslela – a on se k ní pak vrátil jako důstojník, po všech těch nebezpečích! Když se každý tolik obdivuje Paulině – a určitě se jí každý obdivuje – že byla věrná chudému člověku – proč by se tedy měl pán stydět, že se zamiloval do chudé holky? Ne že by mě pan Artur miloval – ne, ne, ne! Nezasloužím si to od něho – jen princezna je hodna takového gentlemana. Takového básníka! – On píše tak krásně a vypadá tak vznešeně! Jistě je to nějaký šlechtic ze starého rodu, ale nemůže se ujmout vlády na svém panství. Snad patří jeho strýci. Ach, kdybych směla, já bych mu sloužila, já bych pro něho pracovala, já bych mu třeba otročila – a jak ráda! Nežádala bych si pro sebe nic víc než to, máti – jen abych ho směla každý den ráno vídat, a on by mi někdy řekl: ‚Jak se máš, Fanynko?‘ nebo ‚Buď zdráva, Fanynko!‘, jako mi to řekl v neděli. A já bych dřela a dřela, celé noci bych nespala, jen bych četla, jen bych se učila, abych ho byla hodna. Kapitán říká, že jeho matka žije na venkově, že to je velká dáma. Kéž bych k ní mohla jít za služku, máti! Dovedu přece spoustu věcí a jsem tak pořádná! A – on by tam někdy jezdil a já bych ho aspoň vídala!“

Při té zpovědi si dívka opřela hlavu matce na rameno a ronila hojné proudy dívčích slz, k nimž se ovšem připojily i slzy matčiny. „Nesmíš už na něho myslet, Fanynko,“ domlouvala dceři. „Jestli sem za tebou nepřijde, je to hrozně zlý člověk.“

„Neříkej mu tak, maminko!“ odpověděla Fanynka. „Je to nejlepší člověk na světě, nejlepší a nejhodnější! Bows říká, že je snad nešťastný, že se má rozejít s chudinkou Fanynkou. Nemohl přece za to – či mohl? – že jsme se poznali. A není to jeho vina, že ho už víckrát nesmím vidět. On říká, že nesmím – a opravdu nesmím, maminko. On na mě zapomene, ale já na něho nikdy. Nikdy! Budu se za něho modlit a do smrti ho budu milovat – já vím, že tohle bude má smrt – aspoň pak budu duší pořád u něho!“

„Nezapomínej na chudinku maminku, Fanynko – vždyť mi to utrhne srdce, když budeš takhle vyvádět!“ řekla paní Boltonová. „Snad ho zase uvidíš. Jistě ho zas uvidíš. Jistě sem dnes přijde. Jestli jsem někdy viděla nějakého muže zamilovaného, je to on. Když ten mladík tehdy si přišel říkat o Emly Buddovou, starý Budd ho vyhodil – náramně slušný člověk, hrál cello v orchestru v Sadler’s Wells – a rodiče toho mladíka o tom také nechtěli ani slyšet. Ale pak se zas vrátil. Všichni jsme věděli, že zas přijde. Emly to vždycky říkala – a on se s ní oženil. A tenhle taky zas přijde – pamatuj na moje slova – uvidíš, že přijde, miláčku!“

V té chvíli právě vešel do vrátnice pan Bolton – přišel se navečeřet. Jakmile se otec objevil, rozmluva mezi matkou a dcerou ihned ustala. Paní Boltonová začala mrzutého funebráka hladit a vůbec se k němu náramně měla – řekla: „Jemine, Boltone, kdo by si byl pomyslel, že v sobotu večer nepůjdeš do klubu! Fanynko, miláčku, dej tatínkovi honem večeři! Co by sis přál, Boltone? Fanynce se chudince podebírá oko, nebo jí snad do něho něco padlo – zrovna jsem se jí na to dívala, co tam vlastně má, když jsi přišel,“ a stiskla dceři ruku na výstrahu, aby byla opatrná a mlčela. Fanynce také vyschly slzy a kouzlem té pokrytecké přetvářky, kterou ženy tak mistrovsky ovládají a jíž je na obranu vyzbrojuje příroda, zmizely i poslední stopy jejího rozrušení – šla, vzala si šití a posadila se v koutku němá a tichá, aby ji nevšímavý mužský vůbec nemohl podezírat, že ji něco trápí.

A tak, jako by si byl Osud zamanul, že v té chudince ještě víc a zhoubněji rozplamení chorobnou vášeň, všechny okolnosti a všechny osoby, s nimiž měla co dělat, její lásku ještě rozdmychávaly. Matka ji v ní povzbuzovala a ten cit schvalovala, i slova, jimiž se Bows pokoušel neblahý plamen ututlat, naopak způsobila, že vyšlehl ještě prudčeji. Pen není hříšný svůdce – ten hodný, skvělý, ten velkolepý mladík se zlatými řetízky a navoněnými kaštanovými vlasy!

Ano, miloval ji – ten ohnivý, lehkomyslný mladík by ji byl před pěti lety možná miloval, než mu svět zatvrdil srdce – než se za takovou bláznivou, nerozumnou lásku styděl a než ji zaškrtil, jako chudobné ženy zaškrtí nemanželské dítě, ne proto, že spáchaly hřích, ale protože se stydí a ze strachu, aby si lidé na ně neukazovali prstem.

Je na světě nějaký slušný člověk, který by neuznal, že se zachoval docela správně, když se nechtěl oženit s polovzdělanou osobou nízkého původu, k jejímž příbuzným by se gentleman ani nemohl hlásit a jejíž společenské způsoby by v jejím novém postavení byly nepatřičné? Který filozoficky založený člověk by mu neřekl, že to nejlepší, co se dá s takovou doutnající vášní udělat, vznítí-li se v člověku, je zbavit se jí, počkat, až přejde a on se z ní nadobro vyléčí – že žádný muž z lásky k ženě neumře a vice versa – že přesvědčí-li se on či ona o nemožnosti ukojit v daném případě svou touhu, musí se s tou nemožností smířit, musí oba navzájem na sebe zapomenout, poohlédnout se jinde a vybrat si někoho jiného? A přece by snad bylo dobře podívat se na tu věc i z druhé strany. Snad se Bows právem obdivoval Penově lásce, pravda, slepé a nerozvážné, pro kterou by byl vsadil všechno na jednu kartu – obětavost je sice chvalitebná ctnost, ale obětavost jenom z ohledu na společnost možná už tak chvályhodná není – zkrátka ponechme tuto otázku otevřenou, ať ji vyřeší některý moralista, bude-li mít chuť se jí zabývat.

Tolik je jisto, že při svých nynějších společenských zkušenostech byl by se Pen vysmál nápadu, že by se měl oženit s dívkou bez peněz, rovnou od kuchyňské plotny. A měl-li tuto otázku v sobě už rozřešenu, konal jako poctivý člověk jen svou povinnost, když se snažil udusit nešťastnou náklonnost, jíž možná zahořel k nebohé Fanynce.

A tak čekala a čekala a doufala, že Artur přijde. Čekala celý týden, a teprve koncem toho týdne se, chudinka, od Costigana dověděla, že Artur je nemocný.

Téhož dne, kdy byl Costigan u Pena, přijel náhodou Arturův strýc, ten výtečný major, do Londýna z Buxtonu, kde si spravil zdraví, a poslal komorníka Morgana k Arturovi, aby se poptal, jak se mu daří, a pozval ho na druhý den k majorovi na snídani. Major se v Londýně jen zastavil na cestě do Tichého potoka, venkovského sídla markýze Steyna, kam slíbil přijet na střílení koroptví.

Morgan se vrátil k pánovi s velice starostlivou tváří. Mluvil s panem Arturem, panu Arturovi je moc špatně, pan Artur leží a má horečku. Měl by se k němu zavolat doktor – Morganovi se zdálo, že se pan Artur nebezpečně rozstonal.

Pane na nebi! To je zlá novina! Major doufal, že Artur s ním bude moci jet do Tichého potoka – zařídil to už, aby tam mohl jet, opatřil si od lorda Steyna pro synovce pozvání. Musí tam tedy jet sám, nemůže lorda Steyna nechat plavat – třeba je to nakažlivá nemoc – třeba to jsou spalničky – on sám jakživ neměl spalničky – ty jsou nebezpečné, když je dostane člověk v jeho věku. Je někdo u pana Artura?

Morgan řekl, že pan Artur tam má „ňákou ošetřovatelku“.

Pak se major zeptal, zda si jeho synovec vyžádal lékařskou pomoc? Morgan odpověděl, že se na to ptal, a řekli mu, že si pan Pendennis doktora nezavolal.

Morganova pána to upřímně mrzelo, když se dověděl, jaká pohroma stihla synovce. Byl by k němu šel, ale co by to Arturovi pomohlo, kdyby on, major, se také nakazil? Má už sám dost chorob, a tak se absolutně nemůže starat ještě o někoho druhého. Ale mladík musí mít lékaře – nejlepšího lékaře, a tak byl Morgan okamžitě odeslán s dopisem od majora Pendennise k jeho příteli dr. Goodenoughovi, který byl šťastnou náhodou v Londýně a doma, ihned vstal od večeře a za půl hodiny už jeho kočár zastavil v Upper Temple Lane před Penovým bytem.

Major dobrosrdečného lékaře žádal, aby se zprávou o synovcově stavu přišel za ním do klubu, kde bude na večeři, a doktor se tam pozdě večer vskutku objevil. Velice vážný případ – nemocný má moc vysokou teplotu – ihned mu pustil žilou – a hned ráno se k němu zas podívá. Po té neblahé zprávě uléhal major na lože velmi znepokojený. Když k němu podle svého slibu doktor Goodenough nazítří přišel, musel nejdříve čtvrt hodiny poslouchat nářky na majorovy choroby a teprve pak měl major kdy vyslechnout zprávy o Arturovi.

Měl velice zlou noc – říkala jeho – jeho ošetřovatelka – v jednu hodinu až blouznil. Mohlo by to špatně skončit – mělo by se snad okamžitě vzkázat pro jeho matku. Major tedy velmi čile napsal paní Pendennisové, ale přitom velice zdvořile a šetrně. Sám by mladíkovi nemohl nijak pomoci, v tom stavu to je nemožné.

„Byl bych mu něco platný, doktore?“ zeptal se.

Doktor s trochu divným úsměvem řekl: Ovšemže ne, major by mu sotva byl něco platný – jeho choulostivé zdraví samo vyžaduje nejpečlivější ošetření – udělá nejlíp, když nějaký čas zůstane na venkově – doktor bude hledět, aby se na nemocného podíval dvakrát denně – udělá pro něho všechno, co je v jeho moci.

Major prohlásil na svou čest, že kdyby mohl být něco platný, okamžitě by se k synovcovi rozjel. Takhle k němu pošle Morgana, aby na všechno dohlédl. Doktor mu nejmíň jednou denně musí posílat čerstvé zprávy do Tichého potoka – je to jen čtyřicet mil od Londýna, a kdyby se něco stalo, ihned by přijel, ať by ho to stálo jakékoli oběti.

Major Pendennis konal dobrodiní prostřednictvím svého zástupce a pošty. „Co jiného mohu dělat?“ řekl. „Safra, v takovýchhle případech je přece nejlíp nemocného nevyrušovat. Když to s ním chudákem dopadne špatně, no, tak se safra nedá nic dělat. Ale má-li se uzdravit (a jsem přesvědčen, můj drahý doktore, že v tomhle mi dáte za pravdu), je nejlepší dopřát mu klid – úplný klid.“

Takto se starý pán pokoušel upokojit své svědomí a téhož dne odjel do Tichého potoka vlakem (neboť během tohoto vyprávění už vznikly železnice, jenže do Penova venkovského zákoutí ještě zcela nepronikly) a večer se pečlivě oblečený a v nakadeřené paruce objevil u tabule markýze Steyna. Ale musíme majorovi po právu přiznat, že byl velice nešťastný a sklíčený. Wagg a Wenham se mu posmívali, že je v tak malomyslné náladě – ptali se ho, jestli se snad nešťastně nezamiloval, a všelijak se bavili na jeho vrub. Po večeři při whistu prohrál peníze – dokonce přebil trumfem nejvyšší pik svého spoluhráče! A starosti o nemocného synovce, na kterého byl hrdý a kterého měl svým způsobem rád, nedaly starému pánovi skoro půl noci spát – měl horečné sny a neklidný spánek.

Ráno dostal dopis, napsaný neznámým rukopisem. Byl od pana Bowse – psal, že panu Arturu Pendennisovi bylo v noci trochu líp, a jelikož doktor Goodenough říkal, že major si přeje dostávat zprávy o synovcově zdravotním stavu, on, Robert Bows, dovolil si panu majorovi sám podat poštou žádané informace.

Nazítří se major kolem poledne vypravil na hon s několika pány, kteří byli hosty u lorda Steyna – shromáždili se na terase před domem a čekali na kočáry, když tu od blízkého nádraží přijela bryčka, vyskočil z ní šedovlasý, dost ošuměle oblečený starý pán a ptal se po majoru Pendennisovi. Byl to pan Bows. Vzal si majora stranou a něco mu povídal – pánové kolem podle vylekaného výrazu v majorově obličeji většinou pochopili, že jde o nějakou vážnou událost.

Wagg řekl: „To je dráb, přijel majora lapnout,“ ale jeho vtipu se nikdo nesmál.

„Haló, co se stalo, Pendennisi?“ zavolal na něho pronikavým hlasem lord Steyne. „Zlá zpráva?“

„Můj – můj – můj synovec je mrtev!“ řekl major a hlas se mu zadrhl – div se, chudák starý, nedal do pláče.

„Není mrtev, mylorde – ale je těžce nemocen, proto jsem přijel z Londýna,“ vysvětloval uctivě pan Bows.

Ve chvíli, kdy ti tři spolu mluvili, zastavil před domem lovecký kočárek. Lord se podíval na hodinky. „Máte dvacet minut, můžete ještě chytit vlak. Skočte dovnitř, Pendennisi, a jeďte s– jako čert, vy tam, slyšíte?“

Kočárek se s Pendennisem a Bowsem rychle rozjel a doufejme, že to zaklení bude markýzi Steynovi odpuštěno.

Z nádraží se major nechal honem zavézt do Templu a tam už viděl cestovní kočár, který tam dorazil před ním a zatarasil úzkou uličku. Vystoupily z něho dvě dámy a ptaly se ve vrátnici, kudy mají jít dál – major se náhodou podíval na kočárová dvířka a spatřil na nich odřený erb s orlem zírajícím do slunce a pod ním heslo „Nec tenui penna“. Byl to starý kočár bratrův, vyrobený před dávnými lety. A ve vrátnici byla Helena s Laurou – ptaly se, kudy se dostanou do Penova bytu.

Přiběhl k nim, honem vzal švagrovou pod paží a políbil jí ruku a pak všichni tři vešli do Lamb Court a vystupovali po těch nekonečných ponurých schodech.

Velice mírně zaklepali na dveře, na nichž bylo Arturovo jméno, a otevřela jim Fanynka Boltonová.

KAPITOLA LII
Kritická situace

Když Fanynka spatřila dvě dámy, z nichž starší vypadala tak úzkostně a hleděla na ni tak ulekaně a vyděšeně, až to bylo nepochopitelné, poznala chudinka hned, že má před sebou Arturovu matku – měla v očích podobný divoký výraz jako on, když se v horečce zmítal na loži. Proto se Fanynka pozorně zadívala na paní Pendennisovou a Lauru, v jejímž obličeji se nezračilo nic – jako by jí byl zkameněl. Obě příchozí měly tváře tvrdé, nelítostné, ponuré – v žádné se neprojevil ani chvilkový záblesk milosrdenství nebo sympatie vůči Fanynce. Zoufale od nich odvrátila zrak na majora, který stál za nimi. Starý Pendennis sklopil víčka a zpod nich jen pokradmu pohleděl na chudinku Arturovu ošetřovatelku.

„Prosím – prosím, madam, včera jsem vám psala,“ řekla Fanynka – třásla se přitom na celém těle a byla právě tak bledá jako Laura, která na ni výhružně upírala oči přes rameno paní Pendennisové.

„Tak?“ řekla paní Pendennisová. „Teď vás mohu snad už vystřídat, budu syna ošetřovat sama. Jsem jeho matka, rozumíte.“

„Prosím ano. Já – tudy, prosím, do jeho – Ó, počkejte minutku!“ zvolala Fanynka. „Musím vás připravit na –“

Helena se dosud tvářila beznadějně krutě a nelítostně, ale v té chvíli sebou trhla a ucouvla – vydral se jí ulekaný povzdech a slabý výkřik, jejž honem potlačila.

„Takhle je to s ním už od včerejška,“ řekla Fanynka – celá se třásla a zuby jí jektaly.

Otevřenými dveřmi Penovy ložnice se ozval hrůzně pronikavý smích a po několika výkřicích začal chudák zpívat pijáckou písničku z koleje, pak se rozhulákal a vykřikoval jako při nějaké pitce a tloukl pěstí do táflování na zdi. Úplně blouznil.

„Vůbec mě nepoznává, madam,“ řekla Fanynka.

„Ták? Ale snad pozná svou matku. Pusťte mě dál, buďte tak hodná, musím k němu!“ Spěšně prošla kolem Fanynky a tmavou předsíňkou do Penova obývacího pokoje. Laura rovněž proplula dveřmi kolem Fanynky a major Pendennis šel za nimi. Fanynka si sedla v předsíňce na lavičku a plakala a modlila se, jak nejlíp dovedla. Dala by za něho život – a ony ji nenávidí! Nemají pro ni ani slůvka díků a přátelství, ty vznešené dámy! Seděla tam v předsíňce, ani nevěděla, jak dlouho. Nikdo z nich za ní nepřišel a nepromluvil na ni. Seděla tam, dokud nepřišel doktor Goodenough, toho dne už po druhé na návštěvu k nemocnému – otevřela mu dveře.

„Tak co, milosrdná sestřičko? Co dělá pacient?“ zeptal se dobrosrdečně. „Spal aspoň trochu?“

„Zeptejte se jich – jsou u něho,“ odpověděla Fanynka.

„Kdo? Jeho matka?“

Fanynka přikývla, ale nepromluvila.

„Musíte si teď sama lehnout, chudinko malá,“ řekl doktor. „Jestli si neodpočinete, sama se ještě rozstůněte.“

„A smím sem zas k němu přijít? Smím sem zas k němu přijít? Já – já – já ho mám tolik ráda!“ zvolala nebohá dívka, padla před doktorem na kolena a v mukách úzkosti ho pevně chytila za ruku, až hodnému lékaři zjihlo srdce a brýle se mu zamžily.

„No tak, no tak! Jen žádné hlouposti! Dala jste mu ty prášky? Spal aspoň trochu? Samozřejmě se musíte na něho přijít podívat. Tak jako já.“

„Nechají mě u něho, viďte, pane doktore? Budu tichá jako myška. Neprosím o nic, jen abych tu směla zůstat,“ řekla Fanynka. Doktor ji znovu napomenul, aby nebyla bláhová, posadil ji zas na lavičku, na níž poslíček z redakce tolikrát proseděl kolik hodin, poklepal jí prstem na bledou tvářičku a honem vešel do pokoje.

Paní Pendennisová, bledá a důstojná, se uvelebila v hluboké lenošce u Penovy postele. Její hodinky ležely na nočním stolku mezi Penovými léky. Klobouk a plášť hodila na okno. Na klíně měla bibli, bez níž se nikdy nevydala na cesty. Když uviděla syna, bylo její první, že popadla Fanynčin šál a klobouk, které ležely na Penově prádelníku, vynesla je vedle do pokoje a hodila je tam na jeho psací stůl. Nechala tam i majora Pendennise s Laurou a zavřela za sebou dveře, aby měla syna jen pro sebe.

Měla velké pochybnosti a obavy, že ji Artur možná nepozná, ale té bolesti zůstala alespoň zčásti ušetřena. Pen matku ihned poznal a přivítal ji tím známým úsměvem a pokývnutím hlavy. Jakmile k němu přišla, hned si začal představovat, že je doma v Dubí, rozesmál se a živě se rozpovídal, jenže nesouvisle a roztěkaně. Laura ho vedle v pokoji slyšela. Jeho smích ji bodal do srdce jako otrávené kopí. Je to tedy pravda. Pen zhřešil – a s tamtím stvořením! Má poměr se služkou! A ona ho kdysi tak milovala – a on tu možná umírá – blouzní v horečce a nemůže se kát! Major chvílemi zabručel nějakou poznámku nebo slůvko útěchy, ale Laura ho snad ani neslyšela. Byla to pro všechny bezútěšná doba čekání, a když Goodenough vyšel z ložnice, připadal jim jako andělské zjevení.

Lékař nepřichází jen kvůli nemocnému, ale i kvůli rodině nemocného. Jeho přítomnost jim často prospěje právě tak jako pacientovi a oni po něm touží ještě nedočkavěji. Jak ho všichni vyhlížíme! To vzrušení, když v ulici zavržou kola jeho kočáru a on je konečně ve dveřích! Visíme na každém jeho slově, jeho úsměv je nám útěchou, může-li nás jím obdařit – jako by sluneční paprsek pronikl do temnot našich úzkostí! Kdo neviděl, jak mu matka prosebně upírá oči do obličeje, aby poznala, je-li nějaká naděje pro nemocné děťátko, které ještě ani neumí mluvit – leží v postýlce a jeho křehké tělíčko zápasí s horečkou! Ach, nespouští zrak z doktorových očí! A je tak vděčná, vidí-li v nich zákmit světla – a ten žal a zármutek, jestliže je sklopí a netroufá si dát jí naději! Nebo je nemocí postižen otec rodiny. Vyděšená manželka pozoruje, jak lékař zkouší nemocnému tep, a ztlumí svou úzkost, tak jako děti si teď musí přestat hrát a žvatlat. Žena ustrašeně čeká, děti nic netuší a nad nemocným v horečce stojí lékař jako ztělesněný Osud, který rozhoduje o životě a smrti: tentokrát nesmí pacient umřít, žena tolik prosí, aby jí ještě zůstal zachován! Člověk si dovede představit, jaká to je pro svědomitého lékaře strašná odpovědnost – jak je to kruté pomyšlení, že snad nepředepsal správný lék nebo že snad měl nemocného léčit jinak – jak ho pak pronásleduje soustrast s pozůstalými, skončí-li nemoc nešťastně – a jak nesmírná je radost z vítězství!

Když doktor rychle odbyl zdvořilou povinnost a představil se dámám, o jejichž příchodu ho zpravila usoužená ošetřovatelka venku za dveřmi, začal vyšetřovat nemocného – jeho stav byl nepochybně vážný, měl vysokou teplotu, a tak bylo zapotřebí užít nejúčinnějších léků, aby se zánětlivý proces zarazil. Utěšil nešťastnou matku, jak nejlíp dovedl – pokud si to mohl troufat, ubezpečil ji, že zatím je předčasné ztrácet naději, že nemocný je mladý a má silnou tělesnou konstituci, takže všechno ještě může dobře dopadnout, a tak dále – a když udělal, co mohl, aby utišil úzkostné obavy polekané matky, odvedl si majora Pendennise do pokoje (Warringtonovy ložnice), kde byli sami, aby si s ním promluvil mezi čtyřma očima.

Stav nemocného je velice vážný. Bude-li horečka dál stoupat, mladík by to asi nevydržel – musí se mu okamžitě pustit žilou, matce se musí říci, že to je nutné. Proč s sebou přivedla tu mladou dámu? Ta je přece u nemocného úplně zbytečná.

„Kdyby tu k ďasu aspoň nebyla ještě ta druhá!“ řekl major. „Ta – ta osůbka, co nám přišla otevřít. Švagrová vynesla klobouk a šál té chudinky z pokoje nemocného a hodila je na psací stůl. Nevíte, doktore, něco o té – té osůbce? Jenom jsem ji zahlédl, když jsme procházeli předsíní – safra – je to nějaké moc milé stvoření.“ Doktor se zatvářil nějak divně – doktor se usmál – i v nejvážnějších okamžicích, kdy život visí na vlásku, vznikají někdy podivné situace, nepravděpodobně komické, a zavdávají příčinu k takovým úsměvům, které jako by chtěly tu chmurnou náladu zesměšnit, ale naopak ji ještě víc zachmuřují.

„Už to mám!“ řekl si nakonec doktor, vrátil se do pracovny, spěšně tam u stolu napsal několik vzkazů a jeden z nich zapečetil. Potom vzal Fanynčin šál a klobouk i ty dopisy, donesl jí je, chudince, do předsíňky a řekl: „Honem, sestřičko! Doneste tohleto ranhojičovi a řekněte mu, že má ihned přijít – a pak dojděte do mého bytu, dejte si zavolat mého sluhu Harbottla a řekněte mu, aby mi připravil lék podle tohohle receptu, a počkejte tam, až já – až bude hotový. Bude to možná chvíli trvat.“

Nebohá Fanynka tedy poslušně odešla s těmi dvěma obálkami, vyhledala ranhojiče, který bydlil docela blízko na Strandu, strčil si do kapsy kopíčko a ihned se vydal k nemocnému, načež Fanynka běžela do domu lékařova na Hanover Square.

Než byl lék na předpis hotov – Harbottlovi to trvalo hodně dlouho, než jej namíchal – byl už doktor doma a po celou další dobu Arturovy nemoci se Fanynka už víckrát neukázala v jeho bytě v úloze ošetřovatelky. Ale příští dva dny bývalo vídat drobnou postavičku, jak plaše postává poblíž vchodu do domu, kde Pen bydlil – ta osůbka s přesmutným obličejíkem tam číhala na ranhojiče, ranhojičova pomocníka, uklízečku a hodného doktora, až půjdou od nemocného, a vyptávala se jich, jak se mu daří. Třetího dne zastavil doktorův kočár před Shepherd’s Inn a ten hodný, poctivý a laskavý pán vešel do vrátnice k malé pacientce, kterou si vzal na starost, ale zjistil, že nejblahodárnější lék, jaký jí může poskytnout, bude zpráva, kterou jí snad jednoho dne přinese: že krize pominula a konečně je tu naděje, že se Artur Pendennis uzdraví.

Pan J. Costigan, bývalý důstojník ve službách Jeho Veličenstva, uviděl doktorův kočár a náramně si jej pochvaloval, i ty koně. „Zelené livreje, safraporte! A pěkný pár bujných koní, za takové se nemusí stydět ani nejurozenější pán, natož nějaký doktor! Tihle doktoři jsou dnes náramně pyšní náfukové, jen co je pravda – to se ví, tendleten je dobrý lékař, vědu má v malíku, a přitom správný člověk – koukejte, Bowsi, jak tu malou chudinku zas postavil na nohy, safra – a měla pořádnou horečku!“ Costigan byl tolik spokojen s doktorovým pěkným jednáním a lékařským uměním, že kdykoli pak potkal jeho kočár, nikdy mu neopomněl vzdát čest, i doktorovi, který v něm seděl – pozdravil ho vždycky tak dvorně a velkolepě, jako by dr. Goodenough byl náčelník hrabství a kapitán Costigan se ještě ve vší slávě procházel v parku Fénix.

Helenina vděčnost lékařovi neznala mezí – alespoň těch, které se nevymykaly jejím možnostem. Hodný doktor se vysmál nápadu, že by měl přijmout honorář od literáta nebo od vdovy po kolegovi, a tak si po návratu do Dubí umínila, že Goodenoughovi pošle pozlacený stříbrný pohár, drahocennou ozdobu své domácnosti a chloubu nebožtíka Jana Pendennise, v pouzdře vyloženém zeleným suknem, který mu v Bathu darovala lady Elizabeta Firebraceová z vděčnosti za to, že kdysi vyléčil ze spály jejího syna, zatím už nebožtíka sira Anthonyho Firebrace. Dodnes ten pohár zdobí Hippocrates, Hygeia, král Bladud a pletenec hadů, v nejjemnějším provedení od firmy Abednego v Milsom Street, a nápis na něm složil pan Birch, soukromý preceptor mladého baroneta.

Tento drahocenný umělecký klenot si vdova umínila věnovat Goodenoughovi, synovu zachránci – byla by ho zahrnula kdejakým důkazem své přízně a vděčnosti, až na jeden, na němž mu záleželo nejvíc, totiž ten, aby smýšlela poněkud milosrdněji a vlídněji o chudince Fanynce, o jejíž nevinné a smutné lásce se tak trochu něco dověděl z rozmluv se svou pacientkou. To, co uslyšel, velmi přátelsky jí ho naklonilo – neměl totiž k Penovi natolik důvěru, aby jen tak beze všeho schvaloval jeho jednání vůči ní, dokud se nepřesvědčil, jak se v té věci Pen zachoval. Ale důvěřoval mu aspoň natolik, že nezapochyboval o bezúhonnosti nebohé poblouzněné dívenky – jistě přišla za Penem v úmyslu, aby mu dosloužila až do konce – Artur snad ani nevěděl, kdo u něho je – a ta chudinka se ukrutně trápí a souží zármutkem při pomyšlení, že by ho měla ztratit, mrtvého či živého.

Ale při několika málo příležitostech, kdy se Goodenough zmínil o Fanynce, objevil se v Helenině obličeji (vždy tak něžném a mírném) nesmírně krutý a neúprosný výraz a doktor viděl, že by bylo marné dožadovat se pro Fanynku spravedlnosti a soucitu – přestal se tedy za ni přimlouvat a víckrát se už o své pacientce nezmínil. Je jedna choroba, při níž nepřináší úlevu ani mák, ani mandragora, ani všechny uspávací nápoje Východu, jak o svých mužských současnících praví jeden oblíbený alžbětinský básník. A zachvátí-li ta choroba ženu, nepomáhá proti ní žádný lékařský objev ani žádná osvědčená léčebná metoda – ani homeopatie, ani hydroterapie, ani mesmerismus – nemůže ji vyléčit ani dr. Simpson, ani dr. Locock. A ta choroba je – nenazveme ji žárlivost, neboť u dam se sluší pojmenovat ji mírněji: rivalita a řevnivost.

Jsou na světě zlomyslní a prozaicky založení lidé, kteří každý romantický příběh dopodrobna a hnidopišsky rozbírají – chtějí například vědět, jak mají vyváznout ze spletité vražedné situace postavy v Kritikovi, které se jedna na druhou vrhnou s tasenými dýkami a pustí se spolu do křížku. A některý takový hnidopich se třeba zase zeptá, jak je možné, že se v tom bytě v Templu o třech pokojích, dvou přístěncích, předsíňce a komoře na uhlí stěsnalo tolik osob: nemocný Artur, jeho matka Helena, její adoptovaná dcera Laura, jejich venkovská služebná Marta, ošetřovatelka paní Wheezerová z nemocnice u sv. Bartoloměje, irská uklízečka paní Flanaganová, důstojník na penzi major Pendennis, jeho komorník Morgan, poslíček a písař pana Artura Pendennise Pidgeon a ještě několik dalších. Odpověď je nasnadě: obyvatelé Templu většinou nebyli v Londýně a v Lamb Court, kde Pen bydlil, nebyla snad ani živá duše kromě těch, které se shromáždily kolem lože nemocného mladého pána, o jehož horečnaté chorobě nepodáváme rozvláčnou zprávu ani se nehodláme dopodrobna šířit o jeho uzdravení – a to je námět jistě příjemnější.

Jak jsme řekli, kdekdo si z Londýna někam vyjel, a tak samozřejmě nelze předpokládat, že by byl zůstal v Londýně takový vznešený mladík jako pan Sibwright, který měl byt v druhém patře v témž domě jako pan Pendennis. Penova uklízečka paní Flanaganová se znala s paní Rouncyovou, která uklízela u pana Sibwrighta, a ta dala jeho ložnici do pořádku pro slečnu Bellovou nebo pro paní Pendennisovou, kdyby snad chtěla na noc opustit své místo u synova lože a zkusit, zda by se aspoň trochu vyspala.

Kdyby byl Percy Sibwright, ten mladý dandy a okrasa z Baker Street, mohl tušit, kdo se ubytoval v jeho ložnici, byl by na to jistě byl ohromně pyšný! Těch básní, co by byl na Lauru napsal! (Některé jeho verše byly uveřejněny v různých ročenkách a rukopisně se uchovaly i v památnících různých příslušnic šlechty.) Vystudoval v Camfordu a málem by tam prý byl dostal první cenu za anglickou báseň. Jenže Sibwright nebyl v Londýně, a tak v jeho posteli spala slečna Bellová. Byla to nejhezčí mosazná postýlka na světě, s chintzovými závěsy, podšitými růžovým hedvábím – v okně ložnice měl truhlík s vonnou rezedou a malá výstava jeho vyleštěných botek, pěkně vyrovnaných v několika řadách na skříni, musela zalahodit oku každého, kdo ji spatřil. Měl úplné muzeum voňavek, pomád a kelímků s medvědím sádlem, velmi zajímavé, které rovněž stálo za prohlídku, a vzácná sbírka portrétů různých žen, téměř vždy zadumaných a většinou v nějakém přestrojení či v nedbalkách, skvěla se rozvěšená kolem dokola na čisťounkých stěnách jeho elegantního odpočívadla. Medora s rozcuchanými vlasy se hrou na banjo utěšovala v tesknotě po nepřítomném Conradovi – princezna Fleur de Marie (z Rudolsteinu a Tajemství Paříže) smutně pokukovala za mřížovím své klášterní cely, v níž chudinka chřadla jako ptáče v kleci – Dorotea z Dona Quijota si věčně myla nohy – byla to zkrátka nádherná obrazárna, jak se slušelo na galantního milovníka krásného pohlaví. V Sibwrightově obývacím pokoji zas byla roztomilá mrňavá knihovnička právnických spisů, vázaných v kůži z čerstvě narozeného telátka, dále tam byla docela slušná sbírka klasických děl, která nedovedl číst, a anglických i francouzských básnických knížek a románů, které četl zas až moc. Pozvánky z minulé společenské sezóny dosud zdobily jeho zrcadlo – a tak tam skoro nic nenasvědčovalo, že to je pokoj mladého právníka, až na skřínku s parukou vedle Venuše na prostřední polici knihovny – ta byla totiž pozlacenými písmeny označena jménem pana Percyho Sibwrighta.

Se Sibwrightem bydlil pan Bangham, náruživý sportovec, který se oženil s bohatou vdovou. Pan Bangham neměl žádné klienty, a tak se v Londýně ukázal ani ne třikrát za soudní období, jezdil prý někde po venkovských soudních okresech z těch tajuplných důvodů, z jakých tam někteří právníci jezdí – to bylo Sibwrightovi ovšem velice vhod, když si doma uspořádal malou večeři. Musíme se přiznat, že tito dva pánové nemají vůbec nic společného s naším příběhem, pravděpodobně se v něm už víckrát neukážou, ale nemůžeme odolat, abychom se k nim cestou do Penova bytu nepodívali, jsou-li dveře náhodou otevřené – tak jako i v životě, máme-li co dělat na Strandu, v klubu, ba i v kostele, nemůžeme odolat, abychom cestou tam nenahlédli do výkladních skříní nebo se nezastavili u přátel na večeři nebo nenakoukli do obličejů pod kloboučky v sousední kostelní lavici.

Velmi mnoho let po těch událostech, o nichž zde vyprávíme, přiznala se Laura s uzarděním a se smíchem, svědčícím o živém smyslu pro humor, že četla jeden francouzský román, který byl kdysi hodně v módě, a když se jí manžel zeptal, jak a kde proboha k té knize přišla, řekla, že to bylo v Templu, když bydlila v pokojích pana Percyho Sibwrighta.

„A také jsem se ti nikdy nepřiznala k něčemu jinému z té doby, ale teď ti to povím: že jsem otevřela tu japonskou skřínku, vzala jsem z ní tu prapodivnou paruku, nasadila jsem si ji a podívala jsem se na sebe do zrcadla.“

Což kdyby ji byl Percy Sibwright v té chvíli přistihl? Co by byl říkal? Byl by býval u vytržení, darebák! Čím by mu byly bývaly všechny ty jeho obrazy krasavic v přestrojení v porovnání s touhle živou? Ach, ale to byly staré časy, kdy Sibwright byl ještě svobodný mládenec a než se stal předsedou vrchního soudu v hrabství – kdy lidé byli ještě mladí – kdy jsme skoro všichni byli mladí! Teď jsou mladí zase jiní, ale my už ne.

Když si Laura zkoušela tu paruku tak šprýmovně, jistě tedy nemohl Pen nahoře být moc těžce nemocný – jak víme, vůbec jí na něm už nezáleželo, ale přece jen by jí byl přirozený lidský cit a smysl pro slušnost nedal, aby prováděla takovéhle kousky a zkoušela si cizí paruku.

Ale za několik posledních dní, které přispěly k tomu, že měla trochu veselejší náladu, zběhly se všelijaké události a v Lamb Court a kolem lože nemocného Pena se zatím shromáždila malá kolonie čtenářových starých přátel a známých. První přijela z Dubí Marta, služebná paní Pendennisové, na výzvu starého majora, který se právem domníval, že by její přítomnost byla vhod a prospěšná jeho švagrové a synovci, neboť ustavičná blízkost paní Flanaganové jim nemohla být příjemná (v době Penovy nemoci spotřebovala totiž paní Flanaganová pro útěchu mnohem víc svého osvědčeného truňku než kdy jindy). Marta tedy přijela, aby byla k ruce paní Pendennisové – do té doby totiž Helena v noci vůbec nespala, teprve po příjezdu věrné služebné se nechala přimět, aby se srdcem překypujícím mateřskou vděčností se natáhla alespoň na Warringtonův slamník, obklopený jeho učebnicemi matematiky, jak jsme to už popsali.

Od toho dne totiž nastal velký a radostný obrat v Penově nemoci. Horečka, ujařmená Goodenoughovými náplastmi, lektvary a kopíčkem, přestala mladíka sužovat a vracela se jen občas v slabých recidivách, blouznění zesláblého mozku ustalo – byl už stále při smyslech, a tak mohl matku líbat a žehnat jí, že přijela, volat si k loži Lauru a strýce (ty oba, každého podle jejich odlišných povah, skličovaly jeho chorobně bledé tváře, vyhublé ruce, zapadlé oči a jeho hlas i hubený zarostlý obličej), tisknout jim na pozdrav ruce a dojatě jim děkovat, a když je jeho pečlivá ošetřovatelka vyhnala z pokoje, usínal zdravým spánkem, který trval až šestnáct hodin, načež se probouzel a volal, že má hrozný hlad. Je to zlé, být nemocný a k jídlu mít odpor, ale zato je pak moc příjemné se uzdravovat a mít hlad – příšerný hlad! S přibývajícími lety bohužel rozkoší z uzdravování ubývá, tak jako i jiných rozkoší – až – až přijde ta nemoc, z níž už vůbec není uzdravení.

V den, kdy nastal ten šťastný obrat, přijel do Lamb Court ještě někdo jiný. Do Penova a Warringtonova obývacího pokoje se nahrnula oblaka tabákového dýmu – a za těmi oblaky dýmu se přihrnul člověk s doutníkem v ústech a s cestovním vakem v ruce – byl to Warrington, přijel honem z Norfolku, když ho pozorný pan Bows zpravil o tom, jaká pohroma stihla jeho přítele. Ale když Bowsův dopis došel, nebyl Warrington doma u bratra – východní hrabství se tehdy ještě nemohla pochlubit železnicí (čtenář totiž musí laskavě pochopit, že se dopouštíme anachronismů, jen když se nám to hodí a když takovým troufalým porušením přírodních zákonů potřebujeme zdůraznit nějakou etickou pravdu) – zkrátka Warrington se na štěstí zároveň s jinými příznivými okolnostmi objevil právě v ten šťastný den, kdy se Pen snad konečně už začal uzdravovat.

Ani ho moc nepřekvapilo, když viděl kolem nemocného přítele tolik lidí – dokonce i svého starého známého majora, skromně usazeného v lenošce (Warrington si sám otevřel dveře do bytu vlastním klíčem), jak poslouchá – nebo se možná jen tváří, že poslouchá – mladou dámu, která mu líbezným hlubokým hlasem četla nějakou Shakespearovu hru. Dáma zmlkla, trhla sebou a položila knihu, když se před ní zjevil ten urostlý cestovatel s doutníkem a vakem. Zarděl se, odhodil doutník do předsíňky, smekl klobouk a také jej upustil na zem, načež přistoupil k majorovi, popadl ho za ruku a začal se vyptávat na Artura.

Major mu odpověděl roztřeseným, ale veselým hlasem – bylo to zvláštní, jak hned vypadal starší, když ho něco vzrušilo – třesoucí se rukou stiskl Warringtonovi pravici a pověděl mu, co je nového – jak v Arturově nemoci nastal šťastný obrat, jak přijela jeho matka – i se svou mladou svěřenkou – slečnou –

„Nemusíte mi říkat, jak se jmenuje,“ vskočil mu velmi živě do řeči Warrington, radostně dojatý zprávou, že se přítel začíná uzdravovat, „nemusím slyšet vaše jméno. Hned jsem věděl, že jste Laura.“ A podal jí ruku. Zpod kosmatého obočí mu vyzařovala vlídnost a něha a hlas se mu chvěl, když se na Lauru zadíval a promluvil na ni. „Tak tohle je Laura!“ jako by říkaly jeho oči. „Tak tohle je Warrington!“ napovědělo dívce její šlechetné srdce. „Arturův hrdina – ten statečný a hodný – přijel z dálky kolika set mil, aby mu byl nápomocný, jakmile se dověděl, že přítele stihlo neštěstí!“

„Děkuji vám, pane Warringtone –,“ víc mu neřekla. A když mu tiskla ruku, také se zarděla – byla ráda, že jí lampa nesvítí do obličeje a on nevidí, jak se červená.

Když ti dva tam tak spolu stáli, dveře do Penovy ložnice se potichoučku otevřely, jak je matka byla zvyklá otvírat, a Warrington uviděl ještě jednu dámu, která na něho nejdříve pohlédla, potom se obrátila k posteli, řekla „Pst!“ a varovně pozdvihla ruku.

To se Helena obrátila k Penovi, aby mu dala výstrahu. Zavolal z ložnice slabým, roztřeseným, ale veselým hlasem: „Pojď sem, pašáku – pojď dál, Warringtone! Já jsem věděl, že to jsi ty – podle – podle toho kouře, kamaráde!“ A vztáhl k němu vychrtlou ruku a se slzami slabosti a zároveň radosti v očích přivítal přítele.

„Prosím – prosím, promiňte, že jsem tu kouřil,“ řekl Warrington a najednou se snad prvně v životě zarděl za svou ošklivou náruživost.

Helena řekla jen: „Bůh vám žehnej, pane Warringtone!“ Byla tak šťastná, že by ho byla nejraději zlíbala. Když si však přátelé jen chvilku, chviličku spolu popovídali, rozradostněná, ale neúprosná matka podala Warringtonovi ruku a vyhnala ho od Pena zpátky k Lauře a majorovi. Ten už pak nestál o další čtení Cymbelina od místa, kde přestali, jakmile přišel pravoplatný majitel Penova bytu.

KAPITOLA LIII
Uzdravování

Teď musíme na Pendennise něco povědět – je to nectné a hanebné, řekne-li se to o hlavní postavě a kmotrovi románu, ale čtenářům těchto jeho pravdivých memoárů to musí být odhaleno. Rozstonal se na horečnatou nemoc do jisté míry také z vášnivé lásky, ale když tělesnou chorobu překonal, když mu pustili žilou a přikládali náplasti, když mu oholili hlavu, když se mu dostalo ošetření a léků podle lékařových předpisů – a když potom z té fyzické nemoci vyvázl, je jisto, že se zotavil i ze své duševní choroby a nebyl už zamilován do Fanynky Boltonové, zrovna tak jako nejsme vy ani já, jelikož jsme mnohem rozumnější, nebo snad svědomitější, a máme se na pozoru, abychom se nezbláznili do dcery vrátného.

Musel se sám sobě smát, když si ještě v posteli vzpomněl na tu druhou nemoc, z níž se vyléčil. Na Fanynce mu už vůbec nezáleželo – divil se, jak ji někdy mohl mít rád, a podle svého zvyku si sám rozpitval tu mrtvou vášeň – provedl anatomický výzkum odumřelých citů, jež choval k své nebohé ošetřovatelce. Jak to, že v něm vzbudila tak horoucí náklonnost, a teprve před několika týdny? Není ani duchaplná, ani vzdělaná, ani krásná – jsou stovky hezčích žen než ona. Ta vášeň se v něm sama vznítila – nevyšlo to od Fanynky. Ta je stále stejná, ale on se na ni dívá jinýma očima než dříve – a ty bohužel teď už nijak zvlášť netouží ji spatřit. Má tu maličkou pořád docela rád a tak dále – ale vášnivé zaujetí, jež ho k ní pudilo ještě před několika týdny, zmizelo působením pilulek a kopíčka, tak jako před nimi ustoupila i tělesná horečka. A Pen si vděčně uvědomoval, jak se mu ulevilo (ačkoli to byl dost sobecký pocit, tak jak tomu bývalo u našeho mladíka i v jiných případech), že odolal pokušení, právě když bylo nejsilnější, a nemá si tak dalece aspoň co vyčítat, když si vzpomene na to, jak se k dívce zachoval. Jako by se byl zachránil před pádem do propasti, tak po překonané horečnaté nemoci hleděl na tu nástrahu v podobě Fanynky Boltonové potom, když jí unikl, ale nejsem si tak zcela jist, zda se nehanbil, že mu to působí takové uspokojení. Je to snad příjemné, ale zároveň pokořující, když si člověk musí přiznat, že už nemiluje.

Matčiny milé úsměvy a její něžná péče v době jeho nemoci dávaly mu pocit klidu a bezpečí. Neúnavná ošetřovatelka si nepřála nic víc než vidět, že se mu vrací zdraví, a největší radostí a odměnou jí bylo to, když mohla vyhovět každému jeho rozmaru a příkazu. Cítil, jak ho zahrnuje láskou, a byl jí za ni téměř stejně vděčný, jako když býval slabé a bezmocné děcko.

Pen měl možná jakési mlhavé vzpomínky na počátek své nemoci a na to, že ho tehdy ošetřovala Fanynka, ale byly úplně nejasné, takže si je nemohl přesně uvědomit – nemohl je dost dobře rozeznat od horečných představ, jež ho pronásledovaly v deliriu a z nichž některé si zapamatoval. A poněvadž ani před tou nemocí neuznal za vhodné zmínit se matce o Fanynce Boltonové, nemohl se jí ani potom svěřovat se svými city k Fanynce, které už patřily minulosti. Byla to oboustranná neblahá opatrnost a nesdílnost, neboť tehdy by bylo stačilo jen pár slůvek a hodné matce i jiným jeho blízkým by to bylo možná ušetřilo hodně bolesti a úzkosti.

Musím s politováním říci, že když se paní Pendennisová setkala u Pena se slečnou Boltonovou jako s jeho něžnou ošetřovatelkou, vysvětlila si důvěrný vztah mezi dvěma nešťastnými mladými lidmi tím nejhorším způsobem a řekla si v duchu, že obvinění vznesená proti Penovi jsou zřejmě pravdivá. Proč se napřed o tom nepřesvědčila? Jisté nepříznivé pověsti o mužích jsou toho druhu, že jim i ženy, které je upřímně milují, ochotně uvěří. Proč by jinak manželky na své muže tolik žárlily? I Penova matka milovala chudáka syna takovou až přespříliš podezíravou láskou. Ta hodná a čistá žena se domnívala, že její hoch trpí ještě horší a zhoubnější nemocí, nejen tou fyzickou – že je nejen zesláblý horečkou, ale i poskvrněn hříchem. Toto vědomí musela však snášet mlčky, své tajené pochybnosti, zoufalství a zděšení maskovala dobrou náladou a důvěřivostí.

Když kapitán Shandon četl v Boulogni příští číslo Pall Mall Gazette, řekl paní Shandonové, že na úvodníku už není znát, že by jej byl psal Jack Finucane – že se pan Warrington asi už vrátil do práce. „Poznám na sto honů práskání jeho biče – dovede svým karabáčem citelně zasáhnout. Tadyhle se Jack Bludyer vrhá na svou oběť jako řezník a mrzačí ji k nepoznání. Když si někoho vezme na mušku Warrington, je s ním amen – zmrská ho elegantně a metodicky, rovnou přes hřbet, řádka za řádkou, až stříká krev.“ – Ale při tom hrůzném podobenství ho paní Shandonová zarazila: „Jejej, Charles, jak můžeš takhle mluvit! Já jsem vždycky myslela, že pan Warrington je sice náramně pyšný, ale hodný pán – k dětem byl vždycky moc přívětivý.“ Na to Shandon řekl uznale: „Ano, na děti je hodný, ale na muže surový – to se ví, má milá, tomuhle ty vůbec nemůžeš rozumět, a snad je to tak i líp. To víš, z psaní do novin nekouká nic dobrého – tady v Boulogni je život rozhodně příjemnější a pohodlnější – vína je tu spousta a láhev koňaku stojí jen dva franky. Namíchej mi ještě jednu sklenici, Mary – brzy mě už zase zapřáhnou do toho chomoutu, má milá – ‚cras ingens iterabimus aequor‘ – spral to kat!“

Warrington se zkrátka plnou parou pustil do práce místo přítele, kterého nemoc srazila na lopatky, a přičinil se, jak se říká, o sto šest, aby zdárně zastal jeho díl povinností. Do Pall Mall Gazette psal příležitostné články a literární kritiky, chodil do divadel a na koncerty a referoval o nich s vervou a sveřepě, jak to měl v krvi. Na takové lehké náměty měl moc pádnou ruku a rád říkal Arturově matce, jeho strýci a Lauře, že v celé té literátské bandě nemá nikdo tak graciézní a svižné pero, vtipné a jemně nabroušené, jako Artur. „V téhle zemi nemají lidé ponětí, co to je styl, jinak by poznali, jaké má náš mladý přednosti,“ říkal paní Pendennisové. „Pravím náš, madam, protože jsem ho vychoval, a jsem na něho zrovna tak pyšný jako vy. Až na to, že je trochu paličatý a trochu sobecký a trošku floutkovský, neznám poctivějšího, věrnějšího a hodnějšího kamaráda. Píše někdy zlomyslně, ale je hodný jako slečinka – třeba jako tady slečna Laura – jsem přesvědčen, že by nedovedl ublížit nikomu na světě.“

Helena si při jeho slovech sice zhluboka vzdychla, i Laura se cítila nepříjemně dotčena, ale přesto byly obě Warringtonovi nesmírně vděčné za jeho dobré mínění o Arturovi a velice si ho oblíbily za to, že k Penovi tolik přilnul. Major Pendennis vzdával panu Warringtonovi velkou chválu – větší a nadšenější, než bylo jeho zvykem. „Je to gentleman, má drahá,“ říkal Heleně, „gentleman každým coulem – to víš, vždyť je z rodu suffolských Warringtonů – mají baronetský titul už od Karla Prvního – kdo pochází z takové rodiny, musí být gentleman. – Otec – sir Miles Warrington – utekl s – odpusťte, slečno Bellová! Sir Miles byl velice známý v londýnské společnosti – byl přítel waleského prince. A tenhle mladý pán je ohromně nadaný a nesmírně vzdělaný – jistě to někam dotáhne – potřebuje jenom nějaký popud, aby se dal do práce s veškerou energií.“

Laura se až zarděla, když slyšela majora takhle vychvalovat Arturova hrdinu. Warrington ji zaujal svým mužným zjevem a tmavýma, smutnýma očima – hodně o něm přemýšlela a dospěla k přesvědčení, že jistě byl někdy obětí nějaké nešťastné lásky, a když se při takových myšlenkách přistihla, nu – tak se rděla.

Warrington se zatím ubytoval v blízkém sousedství – v Grenierově bytě ve Flag Court. Dopoledne s náramnou vervou zastával Penovy povinnosti a odpoledne mu bylo potěšením a působilo mu radost, když mohl posedět u nemocného přítele až do slunného podzimního večera. Nejednou měl čest nabídnout rámě slečně Bellové a projít se s ní v zahradách Templu – když Laura žádala Helenu o dovolení, smí-li si s ním vyjít na procházku, major vždycky honem řekl: „Nu ano, jakpak ne – ovšemže s ním smíte jít – tady v těch zahradách je to jako na venkově, chodí tam každý, s kým ho napadne – jsou tam přece hlídači a tak dále – v zahradách Templu se prochází kdekdo.“ Když ten přísný znalec společenských mravů nic nenamítal, jak mohla proti tomu něco mít dobrosrdečná Helena? Byla ráda, že se Laura může projít na čerstvém vzduchu u řeky a že se z těch nevinných vycházek vrací s lepší barvou v obličeji a v lepší náladě.

Musíme se zmínit o tom, že mezi Laurou a Helenou došlo k dorozumění. Když dostaly zprávu, že je Pen vážně nemocný, Laura chtěla stůj co stůj doprovodit vyděšenou matku do Londýna. Helena se na ni pořád ještě zlobila, a tak jí to nedovolila, jenže Laura o nějakém odmítnutí nechtěla ani slyšet, a když její přání bylo zamítnuto po druhé a ještě tvrději, když se zdálo, že stav nebohého mladíka je takřka beznadějný, a ke všemu se ještě dověděly o jeho počínání, které úplně zmařilo naději na jeho sňatek s Laurou, tu Laura s velkým pláčem vyjevila jeho matce tajemství, které je každému, kdo pozorně sleduje tento příběh, jistě už známé. Když se za Pena už nemohla provdat, proč si měla odpírat tu potěchu – proč se neměla jeho matce přiznat, jak ho upřímně, jak ho opravdově, jak ho z celého srdce milovala? Tak si ty dvě ženy spolu poplakaly a ulevilo se jim aspoň trochu v bolestném zármutku a strasti a hrůzy té cesty se jim také už nezdály tak zlé, když je sdílely společně.

Co mohla Fanynka čekat, když se znenadání octla před takovými dvěma soudci? Nic než sumární odsouzení, strašný trest, nemilosrdné propuštění! V případech, v jakém byla nebohá Fanynka spolupachatelkou, jsou ženy krutě kritické, a my jsme rádi, že jsou – muž má sice kolem svého harému rozestaveny hlídky a žena má i vlastní obranu ve svém srdci, v své věrnosti a počestnosti, ale mimo to ji střeží i její přítelkyně, aby nesešla na scestí – jestliže zhřeší, roztrhaly by ji na kusy. Když naši Mahmudové nebo Selimové z Baker Street nebo z Belgrave Square sešlou na své Fatimy zasloužený trest, jejich matky ušijí Fatimě pytel a její sestry a švagrové ji hezky hluboko potopí do vody. Pisatel těchto řádků proti tomu nic nemá – slavnostně prohlašuje, že je také Turek. Nosí turban a plnovous jako každý druhý a tu praktiku s pytli rozhodně doporučuje, bismilláh! Ale vy bezúhonné, které máte v moci vynášet rozsudek smrti, dejte si alespoň pozor, abyste sprovodily ze světa tu osobu, které to patří (smíme-li se tak vyjádřit). Přesvědčte se, jak se věci vskutku mají, než ji vlákáte do bárky – a než žuchnete svou obětí do Bosporu, zjistěte si napřed, že si to opravdu zaslouží. Tuto jedinou podmínku si kladu, pokud jde o Fatimu – jen tuto jedinou – dál už ani nemuknu, při bradě Prorokově! Je-li vinna, do vody s ní – svrhněte ji v pytli do Zlatého rohu, žbluňk a kvik, a když je učiněno spravedlnosti zadost, opřete se do vesel, chlapi, a odvezte nás zpátky k večeři.

Major tedy neměl docela nic proti tomu, aby si Warrington a slečna Laura chodili spolu na procházku, naopak – jako přející starý pán jejich přátelský vztah ještě podporoval. Není někde nějaká výstava? Rozhodně by Warringtonovi doporučoval, aby na ni Lauru vzal. I kdyby ji byl Warrington chtěl vzít do Vauxhallu, náramně shovívavý major nebyl by v tom viděl nic zlého – ani Helena, když Pendennis starší takto rozhodl. Však by v tom také nebylo bývalo nic zlého, vždyť oba ti mladí lidé byli tak počestní a bezúhonní – Warrington, který se snad prvně v životě přátelsky stýkal s čistou, hrdou a upřímnou ženou – i Laura, která rovněž prvně v životě byla neustále ve společnosti muže, nadaného tak velkým přirozeným nadáním a schopností se líbit, který měl tolik předností: nadšení, nenucenost, humor a duševní svěžest, pramenící z jeho prostého způsobu života a tak nápadně kontrastující s Penovou dandyovskou nedbalostí a blazeovanou jízlivostí. Při své neúhlednosti byl Warrington jemnější než parádivý Pen. Energický a uctivý Warrington se Lauře zřejmě hleděl zalíbit, dovedl se srdečně zasmát a být až dojemně důvěřivý – byl docela jiný než povýšeně znuděný sultán Pen, který tak unyle přijímal hold! Jak to, že doma byl Pen takový dandy a despota? Rozmazlily ho ženy – máme to tak rádi a ony to tak rády dělají! Zhýčkaly ho poslušností a zahrnovaly úlisným uctíváním a podlízáním, až ho omrzely ty otrokyně, které ho obskakovaly, a jejich mazlení a lichocení se mu přejedlo. Jinde než doma byl čilý a živý, bujný a vášnivý – jako většinou lidé takového povahového založení a tak zhýčkaní jako on. – Je tu snad nebezpečí, že by tento výrok, stejně jako předešlý, mohl být nesprávně vykládán – troufal by si někdo prohlásit, že pisatel podněcuje ženy ke vzpouře? Nikdy! – Při knírech Prorokových – nikdy! Nechal si také narůst bradu a má to rád, když mu ženy otročí. Který muž to nemá rád? Copak je některý muž rád pod pantoflem? To raději zutínáme všechny hlavy v křesťanském i tureckém světě!

Když Artur tedy tak unyle, tak lhostejně a tak nedbale přijímal projevy přízně, jimiž byl zahrnován, jak to, že se Laura do něho tolik zamilovala a že ji mohl natolik uchvátit? Vydržela o něm mluvit celou cestu z Dubí až do Londýna, kam se s Helenou vypravila poštovním kočárem. Jakmile Helena skončila jeden napínavý příběh ze života svého drahouška z dob, kdy ještě chodil v krátkých kalhotkách – vyprávěla je dojatá k pláči, se sterými hlasitými vzdechy a každou chvíli zdvíhala oči k nebi – spustila Laura jiný, stejně zajímavý a stejně vyšperkovaný slzami, třeba jak si hrdinně nechal vytrhnout zub nebo jak si ho nechtěl nechat vytrhnout, jak odvážně vybral ptačí hnízdo nebo jak velkomyslně je nechal na pokoji, jak tehdy dal staré ženě na návsi šilink nebo jak si odepřel chléb s máslem a dal jej chlapci, který přišel žebrat na dvůr – a podobně. Vzlykající ženy si tak navzájem pěly žalozpěvy na svého hrdinu, který není o nic větší hrdina než kdekdo z nás, jak vážený čtenář už asi dávno postřehl. A když tedy byl takový, jaký byl, jak se mohla rozumná dívka do něho tolik zamilovat?

O této věci jsem už dříve při jedné neblahé příležitosti vyjádřil své mínění (pro které jsem na svou hlavu uvalil hněv celého Irska), totiž že se někdo zamiloval i do nejhorších hrdlořezů, a když do takových netvorů, tak proč ne do obyčejných smrtelníků? A do koho by se měla taková slečna zamilovat, ne-li do člověka, s nímž je v každodenním styku? Nemůžeme přece na ní žádat, aby zadala své srdce nějakému zjevení ze sna jako ta princezna z Tisíce a jedné noci nebo aby své mladistvé city zaslíbila podobizně cizího pána na výstavě či obrázku v Illustrated London News. Vy, dívky, musíte instinktivně k někomu přilnout. Setkáte se s Někým – slyšíte neustále pět na Někoho chválu – procházíte se nebo jezdíte na koni nebo tančíte valčík nebo hovoříte či sedáte s Někým v téže kostelní lavici, setkáváte se znovu a znovu a – „Manželství se uzavírá v nebi,“ prohlásí vaše drahá mamá a s očima zkalenýma slzami vám připne věneček z pomerančových květů – uspořádá se svatební oběd, pak si svléknete bílý atlasový úbor, nastoupíte do kočáru se čtyřspřežím a vy a on jste šťastní novomanželé. – Nebo se spolu rozejdete, a pak běda vašemu zraněnému srdéčku! No, ale pak potkáte Někoho Jiného a svými mladistvými city ulpíte na čísle dvě. Máte to už vrozené. Myslíte, že muže milujete jen pro něho samého a ani trochu také kvůli sobě? Myslíte, že by se vám chtělo pít, kdybyste neměly žízeň, a jíst, kdybyste neměly hlad?

Laura tedy měla ráda Pena, protože se v Dubí nestýkala skoro s nikým jiným než s doktorem Portmanem a kapitánem Glandersem, protože matka neustále vychvalovala svého Artura, protože byl gentleman a docela hezký a vtipný, a především protože to už měla v povaze – musela mít někoho ráda. Když se jí jeho obraz vtiskl do srdce, něžně si jej tam pěstovala a hýčkala – jelikož býval Pen dlouho pryč a ona byla neustále osamocená, v tichu nad tím obrazem dumala a mazlila se s ním – a když potom přijela do Londýna a měla příležitost seznámit se dost důvěrně s panem Georgem Warringtonem, jak se pro všechno na světě měla ubránit, aby ho nepovažovala za prazvláštního, originálního, příjemného a zábavného muže?

Dlouho po tom, když tyto časy už dávno minuly a Osud si podle svého zatočil s různými osobami, které se sešly v té ponuré budově v Lamb Court – dlouho po tom snad někteří z nich vzpomínali, jaké to byly šťastné doby, jak milé byly ty večerní hovory a procházky a malé večeře kolem uzdravujícího se Pena na pohovce. Major si od té doby v září v Londýně vždycky liboval a prohlašoval v klubech i ve společnosti, že mrtvá sezóna může být v Londýně často i příjemná, safra, zatroleně příjemná! Vracel se do svého bytu v Bury Street někdy až v noci a bylo mu divné, že už je tak pozdě, že mu večer tak rychle utekl. Přicházel do Templu skoro každý den odpoledne a vláčel se do těch nekonečných tmavých schodů docela blahovolně, čile a vytrvale. Uprosil šéfkuchaře v Baysově klubu (proslulého svým gastronomickým uměním, které nadaného autora přimělo, aby zůstal v hlavním městě), aby mu zvlášť připravoval ovocné rosoly, chutné bouillony, aspiky a jiné pochoutky vhodné pro nemocné, a jeho sluha Morgan je denně nosil té malé kolonii v Lamb Court. Doktor Goodenough Penovi později povolil jednu až dvě skleničky čistého sherry denně a major pak téměř se slzami v očích vyprávěl, jak jeho šlechetný přítel markýz Steyne, když se zastavil v Londýně před odjezdem na kontinent, dal příkaz, aby se panu Arturu Pendennisovi posílalo jeho vzácné, naprosto neocenitelné amontillado, kolik ho bude potřebovat – šlechetný markýz je dostal darem od krále Ferdinanda! Helena a Laura je popíjely s úctou (ačkoli jim nechutnalo, poněvadž bylo natrpklé) a nemocného velice posilňovalo – Warrington se vyslovil, že je úžasně dobré, a po večeři, hned když ho došla první zásilka, šprýmovným proslovem navrhl, aby se připilo na zdraví majorovi, lordu Steynovi a vůbec veškeré šlechtě.

Major Pendennis pronesl nanejvýš vážnou děkovnou řeč, při nejmenším náležitě prošpikovanou frází „při této příležitosti“. Pen v lenošce osláblým hlasem provolal slávu. Warrington poučil slečnu Lauru, že má zvolat „Výborně! Výborně!“, sevřít pěst a klouby prstů zaklepat do stolu. Sluha Pidgeon rozšklebil ústa v úsměvu, a takhle rozveselené je zastihl hodný doktor Goodenough, když přišel svědomitě a zdarma nemocného navštívit.

Warrington se znal se Sibwrightem z druhého patra, a tak ho písemně zpravil o tom, kdo užívá jeho bytu, načež ten pán vyjádřil svůj souhlas v nesmírně zdvořilém a květnatém dopise. Dal své pokoje zcela k dispozici krásným dámám, i svou postel, i své koberce. Všichni byli velice milí na nemocného i jeho příbuzné, a Penovi srdce zjihlo (ovšem i jeho matce, to si dovedeme představit) vděčností při tolika laskavých důkazech dobré vůle. Budiž Penovu životopisci prominuto, když se zmíní o nepříliš dávné době, kdy v podobně nešťastném případě i jemu prozřetelnost seslala dobrého přítele, hodného lékaře a tisíceré důkazy nesmírně, až překvapivě dojemné dobrosrdečné účasti.

V bytě pana Sibwrighta byl klavír (hrál na něm sám jeho majitel, milovník veškerého umění, jenže moc mizerně – dokonce mu byla věnována jedna píseň – autorem textu byl on sám a nápěvu jeho oddaný přítel Leopoldo Brnkadillo) a na ten klimprkastn, jak mu říkal Warrington, Laura – zprvu s velkou trémou a velmi slušivě uzardělá – někdy večer zahrála a zazpívala prosté písně a známé melodie z domova. Měla zvučný alt a Warrington (který skoro vůbec neměl hudební sluch a jakž takž dovedl zahýkat jen jedinou melodii – velice nelibozvučnou napodobeninu hymny Bůh ochraňuj krále) poslouchal její zpěv uchvácen rozkoší. Pro zvukovou harmonii těch písní neměl sluch, ale postřehl aspoň jejich rytmus a s neutuchajícím, denně vzrůstajícím nadšením dovedl se dívat na něžné a ušlechtilé stvoření, které je zpívalo.

Jakpak se asi líbily té bledé chudince v černém kloboučku, která někdy večer stávala dole u lucerny v Lamb Court a hleděla vzhůru k otevřeným oknům, z nichž se ta hudba ozývala? Zpěv umlkal, když byl čas, aby Pen šel spát. V pokoji o patro výš se rozsvítila světla – v jeho pokoji, kam ho obyčejně doprovázela matka, a pak si major s Warringtonem a někdy i se slečnou Laurou zahráli écarté nebo backgammon, nebo u nich Laura jen tak seděla a vyšívala vlněné trepky – pánské trepky – možná pro Artura nebo George nebo pro majora Pendennise – jeden z těch tří by za ty trepky byl dal všecko na světě.

Zatím co se toto dálo uvnitř, přicházel hodně ošumělý starší pán a odváděl si tu bledou dívku v černém kloboučku, která tak pozdě večer neměla venku co dělat. A zároveň se začali z nádvoří vytrácet vrátní z Templu, uklízečky a několik milovníků hudby, kteří ten koncert rovněž poslouchali.

Před desátou se naskýtal jiný hudební požitek – zvonková hra věžních hodin u sv. Klementa na Strandu – jasné, hlaholivé tóny žalmu, než hodiny začaly odbíjet deset osudných úderů. Jakmile se ozvaly, začala Laura sbalovat trepky, objevila se Marta z Dubí se svíčkou a s ustavičně usměvavou tváří, major řekl „Safraporte, to už je tak pozdě?“, on a Warrington zanechali nedokončené hry, vstali a podali si ruce se slečnou Bellovou. Marta z Dubí jim posvítila z předsíňky a dolů po schodech, načež ji slyšeli, jak za sebou a svou mladou paní zamkla dveře do bytu a ještě zašoupla závoru. Kdyby se na ně chtěl někdo vloupat, zazubila se Marta, „tak by sundala tamten zahnutý meč, co visí u pána v pokoji“ – totiž damascénskou šavli se jménem Prorokovým vyrytým na čepeli a v rudé sametové pochvě, kterou si Percy Sibwright přivezl z cesty do Levantu i s albánským krojem, v němž udělal takový parádní dojem na maškarním plese u lady Mullingerové na Gloucester Square u Hyde Parku. Ta šavle se zapletla do vlečky slečně Kewseyové, která přišla na ples se svou mamá v úboru, v němž byly představeny u dvora (mamá byla představena chotí lorda Ch-ne-lla), a zmíněná nehoda pak měla vážné následky, ale ty nemají s naším příběhem nic společného. Což se slečna Kewseyová nestala chotí pana Sibwrighta? Copak Sibwright teď nevlastní zámek na venkově? – Dobrou noc, Lauro a Marto z Dubí. Spěte dobře a probuďte se ráno šťastné, svěží a hodné.

Po těch večerních besedách Warrington někdy kousek doprovodil majora Pendennise – jen kousíček – jen do brány Templu – na Strand – k Charing Cross – ke klubu – major nehodlá jít do klubu? – No, tedy do Bury Street až k domovním dveřím, a tam teprve si s majorem vesele stiskli ruce. Celou cestu mluvili o Lauře. Bylo až s podivem, že major, který ji, jak víme, dříve neměl rád, najednou jí mohl být tak nadšen. „Po čertech skvělé děvče, safra! – Má safraportsky pěkné chování – moje švagrová má úplně vévodské způsoby, a tak ji dovedla dobře vychovat. Slečna Bellová jenom kapánek příliš dlouho žila na venkově, je to na ní vidět. Ale taková šípková růžička safra tady pěkně voní. A ten ruměnec! Za takový buké by zdejší londýnské dívky daly rády guineu – není nad takovou od přírody kvetoucí tvářičku! Má taky trošku peněz – nestojí to skoro za řeč – ale docela hezké jměníčko.“ V tom všem s ním pan Warrington bezpochyby souhlasil – loučil se s majorem rozesmátý, ale jakmile ten zmizel ve dveřích, Warrington v obličeji posmutněl, honem se vrátil do svého bytu a do noci tam bafčil dýmku za dýmkou a psal článek za článkem, čím dál tím sveřepější, v zastoupení nemocného přítele Pena.

Byly to zkrátka šťastné doby téměř pro všechny zúčastněné. Pen se den ze dne spravoval. Nedělal nic jiného, než jedl a spal. Měl až příšernou chuť k jídlu. Před Laurou se za ni styděl, skoro i před matkou, ale ta se jen smála a pochvalovala mu ji. Když Marta odnášela po večeři zbytek pečeného kuřete, provázel jej přátelským, smutným a roztouženým pohledem, a hned zase začal toužit po ovocném rosolu a čaji a bůhvíčem ještě. Cpal se až neslušně. Doktor křičel dost, ale Pen neposlouchal. Příroda se u něho hlásila o slovo neodbytněji než lékař, a tak hodný, přívětivý doktor nechal Pena na milost té druhé laskavé léčitelce.

Zde se musíme velmi šetrně a přísně důvěrně zmínit o jedné události, která ho postihla a o které nerad mluvil. Když byl v deliriu, neúprosný Goodenough nařídil, že se mu má dávat na hlavu led a že se mu mají všechny jeho pěkné vlasy ostříhat dohola. Stalo se to v době, kdy o něho pečovala ta – ta druhá ošetřovatelka, která všechny ostříhané vlasy až do posledního schovala v papíře pro jeho matku, aby si je spočítala a nechala na památku. Ale matka samozřejmě nikdy neuvěřila, že si jich dívka něco nevzala pro sebe – jenže v těchhle věcech jsou ženy hrozně podezíravé.

Tuto strašlivou ztrátu major Pendennis ovšem zpozoroval, hned jak prvně uviděl oholenou hlavu nešťastného synovce, a když Pen úplně vyvázl z nebezpečí a den ze dne nabýval sil, major málem s uzarděním a se stydlivým mžouráním řekl, že ví o – o někom – o jednom kadeřníkovi – je to moc hodný člověk – což – což kdyby ho poslal do Templu, aby – aby – tu pohromu prozatím nějak napravil.

Laura pohlédla na Warringtona s náramně šprýmovným zábleskem v očích – Warrington div nevyprskl smíchem – i Helena se mimoděk usmála – a major v obličeji celý rudý proklínal drzost těch mladých a podotkl jenom, že až si dá stříhat vlasy, schová jich trochu pro slečnu Lauru.

Warrington prohlásil, že Pen už přece bude brzy nosit advokátskou paruku. Dole je ta Sibwrightova, jistě by Penovi ohromně slušela. Pen ho odbyl „Dej pokoj!“ a zřejmě ho ten rozhovor přivedl do stejných rozpaků jako strýce. Ale nakonec to dopadlo tak, že hned nazítří navštívil pana Pendennise jeden pán z Burlington Arcade a měl s ním soukromou rozmluvu v jeho ložnici – za týden se objevil znovu s krabicí v podpaždí a s ohromně zdvořilým úsměvem v obličeji prohlásil, že panu Pendennisovi přinesl ty „nové vlasy“.

Byla to jistě skvělá, ale smutná podívaná na Pena v jeho ústraní v Lamb Court, když v zrcadle zádumčivě zkoumal svůj zpustošený zjev a tu umělou parádu, která měla zakrýt trosky jeho bývalé krásy. Konečně se v těch „nových vlasech“ ukázal, ale Warrington se mu tolik smál, že se Pen rozdurděně zas vrátil k pěknému sametovému turbanu, který mu ušila něžná maminka. Warrington a slečna Bellová pak odpárali nějaké květiny z dámských klobouků, udělali z nich věneček, ozdobili jím tu paruku, nosili ji jako v procesí a vzdávali jí hold. Natropili s ní zkrátka všelijakých šprýmů, legrací, čtveráckých kousků a petits jeux innocents, takže se v druhém a třetím patře v čísle 6 Lamb Court, Temple, rozléhal tak veselý smích, že ho tolik v těch končinách už dávno nebylo slyšet.

Až konečně asi po deseti dnech takovéhoto života, když jednou večer přišla dívka v černém kloboučku zase na výzvědy do nádvoří a zaujala své obvyklé stanoviště pod lucernou, neozývala se už hudba z okna v druhém patře, v pokojích ve třetím patře se už nesvítilo, všechna okna tam byla otevřená a obyvatelé těch pokojů byli pryč. Uklízečka Flanaganová Fanynce řekla, co se stalo. Dámy i s celou společností odjely do Richmondu – nemocný potřeboval změnu vzduchu. Starobylý cestovní kočár přišel zas ke cti, pěkně jej vystlali poduškami pro Pena a jeho matku a slečna Laura byla tak hodná, že skromně odjela omnibusem pod ochranou pana George Warringtona. Ten se hned večer vrátil zase do svého prázdného, neutěšeného bytu, k svým starým knihám a dýmkám a ulehl zas na své bývalé lože, ale bývalé dobré spaní bylo možná to tam.

Helena mu zanechala na stole vázu s květinami, hezky urovnanými – ucítil jejich vůni, hned jak vešel do opuštěného pokoje. Byla to památka po dobrých, laskavých duších, které jeho samotářský, neveselý příbytek krátký čas zkrášlovaly a pak jej zase opustily. George byl přesvědčen, že to byly nejšťastnější dny celého jeho života – a uvědomil si, že se už nevrátí. Přistoupil ke květinám, vzal vázu do rukou, zabořil obličej do květů a vdechoval jejich vůni – snad je i zlíbal. Když je zas postavil na stůl, přejel si drsnou rukou přes oči, trpce se zasmál a něco si zabručel. Byl by dal celý život i svou duši za tu trofej, kterou Artur odmrštil. Záleží jí na slávě? On by si jí pro ni dobyl. Na tom, aby ji měl někdo upřímně rád? Tady je jedno srdce plné nastřádané něhy a mužné lásky a dobroty, jen kdyby je chtěla. Ale nemá to být. Osud rozhodl jinak. „I kdybych mohl, ona by o mne nestála,“ pomyslil si George. „Jak by se mohla žena zamilovat do takového drsného starého mládence, jako jsem já? Začínám stárnout a ještě jsem v životě nic nedokázal. Nemám ani pěkný zjev, ani mládí, ani peníze, ani proslulost. Má-li žena mít člověka ráda, musí umět ještě něco jiného než na ni civět a na kolenou jí nabízet takovou nerudnou oddanou lásku. Co dělat? V tom závodě mě předhonila spousta mladíků – čemu oni říkají životní trofeje, to mi nikdy nestálo za námahu, abych se o to rval. Jediná ona. Kdyby byla bývala má a zatoužila po briliantech – zaručeně by je byla měla! Fuj, starý blázne, přestaň se chvástat, co bys byl všecko dokázal! Jsme otroky osudu. Ten nám předem určuje náš úděl, a já mám svůj už dávno přiřčený. A tak si vykuřme dýmku, ať zaženeme vůni těch květin. Chudinky, vy němé kvítky! Zítra už je po vás. K čemu jste vlastně tady, v tom ponurém brlohu, ukazovaly své červené tvářičky?“

U svého lože nalezl George novou bibli, kterou mu tam nechala Helena s krátkým dopisem, že tu knihu neviděla mezi ostatními v jeho ložnici, kde strávila tolik hodin, kde se modlila za život synův a Bůh její modlitby vyslyšel – proto by chtěla dát Arturovu příteli to nejlepší, co může, a prosí ho, aby si někdy v té knize četl a ponechal si ji jako památku na vděčnou matku, která k němu chová úctu a lásku. Chudák George truchlivě knihu políbil jako prve ty květiny, a ještě když přišlo ráno, pročítal ty posvátné stránky, v nichž tolik zkormoucených srdcí, tolik trpících a zbožných duší nalezlo v neštěstí útěchu a v soužení útočiště a naději.

KAPITOLA LIV
Fanynka přijde o zaměstnání

Za synovy nemoci se dobrá Helena Artura úplně zmocnila, jak jsme viděli, i všech jeho zásuvek a skříní a všeho, co v nich bylo – košil, u nichž chyběly knoflíky, punčoch, které potřebovaly zalátat, i – máme to vyzradit? – dopisů, schovaných mezi těmito částmi garderoby – přece na ně musel někdo odpovědět, když Artur byl tak zesláblý nemocí a nemohoucí. Snad se paní Pendennisová chvályhodně pídila po nějakém vysvětlení stran té hrozné Fanynky Boltonové – bylo to pro ni tajemství, o němž před synem ani nemukla, ačkoli jí ustavičně vrtalo hlavou a znepokojovalo ji nevýslovnou úzkostí. Dala od dveří do bytu odšroubovat mosazné klepátko, neboť právem tvrdila, že by listonošovo prudké dvojí klepnutí rušilo klid, nemocnému tak potřebný, a nedovolovala synovi číst žádný došlý dopis, ať byl od obuvníka, který upomínal o zaplacení, nebo od kloboučnické firmy, která zase měla do příští soboty platit velký účet, a byla by tedy panu Arturu Pendennisovi velice zavázána, kdyby laskavě vyrovnal dlužnou částku, atd. Pen byl vždycky dost marnotratný a lehkomyslný, a tak se vskutku zadlužil – nebyly to sice nehorázné položky, ale stačily, aby úzkostlivě svědomitou matku polekaly. Měla nějaké úspory – Penovo velkomyslné odříkání a její šetrnost (byla nesmírně skromná a nenáviděla okázalost), která hraničila téměř s lakotou, umožnily jí nastřádat si trochu peněz, z nichž část ráda obětovala na zaplacení synových dluhů. Za tuhle cenu by mnohý počestný mladík a vážený čtenář dal rodičům číst svou korespondenci – máloco možná tak jasně svědčí o tom, je-li kdo pořádný a má-li čisté svědomí, jako jeho nerozpačitost, když se octne tváří v tvář listonošovi. Požehnaný ten, kdo má jen blahé pocity, když se ozve prudké klep-klep! Spravedliví se na to těší, ale bezbožní se třesou, jak to uslyší. Byla to tedy velká laskavost, když se matka postarala, aby Pena za jeho nemoci neobtěžoval nejen ten nepříjemný hluk, ale i o to, že by musel odpovídat na dopisy.

V jeho prádelnících a šatnících asi nemohlo být nic, co by ho nějak kompromitovalo, nedaly se tam nalézt žádné postačující dokumenty stran Fanynky Boltonové, protože Helena se musela zeptat švagra, ví-li něco o té ohavné věci, o tom hrozném poměru, do něhož se její syn zapletl. Jednoho dne v Richmondu, když se Pen s Warringtonem usadili na lavičce na terase, měla s majorem Pendennisem poradu a vyznala se mu ze svých hrozných obav a starostí, aspoň některých (jak tomu bývá u žen i u mužů, nevyzpovídala se mu totiž úplně – jistě žádný marnotratník, má-li předložit soupis všech svých dluhů, ani žádná dáma z vyšších kruhů, požádá-li ji manžel o její účet u švadleny, nikdy se ještě nevytasili s úhrnnou sumou) – alespoň z těch, s nimiž se svěřila i svému tehdejšímu zpovědníkovi.

Když se tehdy majora ptala, co má v téhle hrozné – v téhle příšerné věci dělat a ví-li on něco o tom, starý pán svraštil obličej, takže nebylo znát, je-li mu to snad k smíchu, či ne, vrhl na švagrovou prazvláštní pohled, načež svá malá očička sklopil ke koberci a řekl: „Má milá Helenko, já o tomhle vůbec nic nevím a ani nechci vědět, a chceš-li znát mé mínění, tedy by snad bylo nejlíp, kdybys ani ty o tom nic nevěděla. To víš, mladí jsou mladí, a jestli si safra snad myslíš, že náš hoch je nějaký Jo–“

„Tohohle mě ušetř, prosím,“ skočila mu Helena do řeči a zatvářila se velmi důstojně.

„Dovol, abych tě upozornil, má drahá, že já jsem o tomhle nezačal,“ řekl major a velice roztomile se uklonil.

„Já nesnesu, aby se o takovém hříchu – o takovém hrozném hříchu – mluvilo takhle,“ řekla Helena a slzy lítosti jí vhrkly do očí. „Nesnesu pomyšlení, že by se ho můj syn mohl dopustit. To bych ho skoro radši viděla mrtvého, než aby se ho byl dopustil. Nevím, jestli to vůbec přežiji – rve mi to srdce, majore Pendennisi, když si pomyslím, že syn takového otce – že můj syn, kterého ještě tak dobře pamatuji jako dítě – ach, tehdy byl taková dobrá, čistá dušička – že by se můj syn tak hrozně spustil a – a –“

„A zakoketoval si s nějakou grizetkou, má milá?“ dodal major. „Safra, kdyby to mělo všem matkám v Anglii utrhnout srdce, že – ale, ale, nerozčiluj se tolik, neplač – mé čestné slovo, tohle nesnesu – nemohu vidět ženu plakat – jakživ jsem to nesnesl – nikdy. Ale copak víme, že vůbec došlo k něčemu vážnému? Říkal ti něco Artur?“

„Jeho mlčení to potvrzuje,“ zavzlykala paní Pendennisová, obličej zabořený do kapesníku.

„Vůbec ne. Jsou věci, má drahá, o kterých takový mladík přece nemůže mluvit se svou matkou,“ domlouval jí major vlídně.

„Ona mu psala!“ ozvalo se ztlumeně z kapesníku.

„Asi než se rozstonal, pravděpodobně.“

„Ne, potom,“ špitla uplakaná matka, tvář zakrytou batistovou maskou. „Až pak, když se rozstonal – totiž aspoň myslím – totiž já –“

„Aha, až potom, a ty jsi – ano, rozumím. Asi v té době, kdy byl moc nemocný a nemohl ani číst dopisy, a tak ses jich ujala sama, viď?“

„Jsem nejnešťastnější matka na světě!“ zaúpěla chudinka Helena.

„Nejnešťastnější matka na světě, protože tvůj syn je normální muž a žádný poustevník! Pozor, má milá švagrová! Jestli jsi mu zatajila nějaký dopis, mohlo by ti to velice ublížit – jestli se trochu vyznám v Arturově povaze, mohlo by to mezi vámi způsobit roztržku, že toho budeš až do smrti litovat! Taková roztržka by byla po čertech vážnější věc než ten malý – ten malý flirtík, který k ní zavdal podnět!“

„Byl to jen jeden dopis,“ vyhrkla Helena, „jen docela krátký – bylo to jen pár slov. Tady je – ach, jak můžeš – jak můžeš takhle mluvit?“

Když ta dobrá duše řekla „jen docela krátký“, nemohl major hned promluvit, tolik mu bylo do smíchu, ačkoli viděl, jak je ta nebohá dušička nešťastná, ačkoli ji upřímně litoval a měl rád. Ale každý z nich se na tu věc díval svým způsobem a ze svého mravního hlediska, a jak čtenář už ví, majorovy mravní zásady nebyly nikterak asketické.

„Doporučuji ti,“ pokračoval přísně, „abys ten dopis znovu zapečetila, jestli to dovedeš – tyhle dopisy bývají obyčejně zalepeny jen oplatkami – a dala jej mezi ostatní Penovy dopisy, aby je dostal pohromadě, až je bude chtít. Nebo když to nepůjde znovu jej zapečetit, řekni, že jsi jej omylem pokládala za nějaký účet.“

„Nedovedu syna obelhat,“ řekla Helena. Ten dopis byl vházen do schránky dva dny před jejich odjezdem z Templu a paní Pendennisové jej donesla Marta. Helena samozřejmě nikdy neviděla Fanynčin rukopis, ale když se jí ten dopis dostal do rukou, věděla hned, od koho je. Číhala na něj den co den za Penovy nemoci. Otevřela už některé jiné jeho dopisy jen proto, že se tohohle chtěla zmocnit. V té chvíli jej měla u sebe v kabelce, ten dopis – naháněl jí hrůzu jako nákaza. Vytáhla jej a podala švagrovi.

„Vážený pan Artur Pendennis,“ četl s posměšným úšklebkem adresu psanou drobným rukopisem. „Ne, má drahá, mně se nechce tohle číst. Ale tys to už čtla, tak mi pověz, co v tom dopise stojí – modlí se asi za jeho zdraví, ovšem špatným pravopisem – a ráda by ho viděla, co? No, to přece není nic zlého. A když se mne už ptáš –,“ tu se i major zatvářil trochu stydlivě a upejpavě pozdvihl oči k Heleně, „když se mne už ptáš, má drahá, jestli o tom něco vím, no tak ti tedy povím, že – hm – že můj sluha Morgan se na tuhle věc trochu poptal a – a můj přítel doktor Goodenough je o ní také trochu informován. – Tahle – tahle osůbka se náramně zamilovala do Artura – vzal ji do Vauxhallu a tam za ni platil, jak se Morgan dověděl od jednoho Penova a našeho starého známého, gentlemana z Irska, který kdysi málem měl tu čest, že se mohl stát – zkrátka od jednoho Ira. Ten Morganovi také říkal, že otec dívky, člověk prudký, který si rád přihne, její matku kvůli tomu zbil, ale ona manželovi do očí tvrdí, že její dcera je úplně nevinná, jenže Goodenoughovi zas řekla, že se Artur k její dceři zachoval surově. A tak celá ta věc zůstává úplným tajemstvím, jak vidíš. Chtěla bys je odhalit? Stačí, když se zeptám Pena, poví mi to hned – je to nejpoctivější mladík pod sluncem.“

„Nejpoctivější!“ opáčila Helena trpce a výsměšně. „Ach, švagře, kdybych jen věděla, čemu ty říkáš poctivost! Jestli se můj hoch na ní provinil, musí se s ní oženit. Padla bych před ním na kolena a poprosila bych ho, aby to udělal.“

„Proboha! Zbláznila ses?“ vykřikl major – vzpomněl si na dřívější události z Arturova a Helenina života a jasně si uvědomil, že kdyby Helena přišla na syna s touhle prosbou, určitě by se s tou dívkou oženil – splašený je dost a umíněný také, aby byl schopen každé pošetilosti, když jde o ženu, kterou miluje. „Má drahá švagrová, copak jsi přišla o rozum?“ pokračoval (po chvíli, během níž se oddal těmto rozčilujícím, neutěšeným úvahám) mírnějším tónem. „Jakým právem předpokládáš, že mezi ním a tou dívkou k něčemu už došlo? Přečtěme si napřed ten dopis. Srdce jí puká žalem – prosím, napište mi – doma nešťastná – otec je zlý – vaše ošetřovatelka – chudinka Fanynka – a pravopis, jak vidíš, že to slušného člověka až pohoršuje. Ale pro pána krále, má drahá, copak tohle něco dokazuje, leda snad tolik, že ta čertovská holka je do něho pořád zamilovaná? Vždyť za ním přišla do bytu teprve tehdy, když už blouznil v horečce, a tak ji ani nepoznával. Morganovi to řekla ta – jak se jen jmenuje – ta Flanaganová, Penova uklízečka. Přišla k němu s jedním starým pánem, s nějakým panem Bowsem, který byl tak moc hodný a přijel pro mne do Tichého potoka – teď si vzpomínám, že jsem ho tehdy nechal dole v drožce a ani jsem drožkáři nezaplatil – byla to od toho starého po čertech velká laskavost. Ne, věř mi, že na tomhle nic není.“

„Myslíš? Díky nebesům – díky bohu!“ zvolala Helena. „Hned jdu s tím psaním k Arturovi a zeptám se ho sama. Podívej se – je na terase s panem Warringtonem. Mluví tam s nějakými dětmi. Můj hoch měl vždycky rád děti. Je nevinný, bohu díky – díky bohu! Pusť mě k němu!“

Starý Pendennis měl na to vlastní názor. Když se prve tak rázně Artura zastal, že je nevinný, měl patrně o celé věci docela jiné mínění, které však nechtěl vyjevit, a soudil o synovci podle toho, jak by se byl sám na jeho místě zachoval. Jestli ona teď půjde k Arturovi a ten darebák jí poví pravdu, jak se dá očekávat, pak mi všecko zkazí – pomyslil si major. A tak to zkusil ještě jednou.

„Má dobrá, drahá duše!“ řekl, vzal Helenu za ruku a vtiskl jí na ni políbení. „Když ti tvůj syn o téhle věci sám nic nepověděl, uvaž, máš-li vůbec právo se ho vyptávat. Když ho považuješ za čestného člověka, jakým právem pochybuješ, že se i v tomhle případě nezachoval čestně? Kdo ho obvinil? Nějaký anonymní darebák, a nevznesl proti němu ani žádnou konkrétní obžalobu. Kdyby ji bylo možno proti němu vznést, copak by s ní nebyli přišli především její rodiče? Takové anonymní obvinění on vůbec nemusí vyvracet, a na tvém místě bych se jím ani nezabýval. A jestli mu přičítáš za vinu, že nějaké děvče z tamtěch vrstev ho sem náhodou přišlo v nemoci ošetřovat, to bys mohla zrovna tak chtít, aby se oženil s tou zatrolenou irskou uklízečkou, co pije kořalku – s tou paní Flanaganovou.“

Helena se ze všeho pláče dala najednou do smíchu a starý válečník už viděl, že zvítězil.

„To by safra bylo, kdyby se oženil s paní Flanaganovou!“ mluvil dál a něžně jí poklepal prsty po štíhlé ruce. „Ne, hoch ti o tomhle sám nic neřekl, a tak o tom nic nevíš. Hoch je nevinný – samozřejmě. A co tedy máme podniknout, má dobrá duše? Dejme tomu, že tuhle dívku má rád – netvař se zase tak smutně, tohle je jen předpoklad – mladík přece může safra mít někoho rád, ne? – No, a v tom případě se k ní zas požene, hned jak se uzdraví.“

„Musí jet se mnou domů! Musí ihned odjet do Dubí!“ prohlásila Helena.

„Má drahá švagrová, v Dubí se bude smrtelně nudit. Nebude tam mít co dělat, a tak bude myslet jen na tu svou lásku. Kdybys chtěla, aby z té zamilovanosti byla za chvíli veliká vášeň, nemohla by sis vymyslit nic lepšího než takové venkovské zátiší, kde člověk nemá co dělat, a tak jenom dumá o sobě. Musíme ho nějak zaměstnat, nějak zabavit – musíme ho vzít někam do ciziny – jakživ ještě nikde nebyl, leda v Paříži na výletě. Musíme ho trochu poslat na cesty. A musí mít s sebou někoho, kdo ho bude ošetřovat a bude na něho dávat dobrý pozor, poněvadž Goodenough říká, že na tom byl po čertech zle, že vyvázl jen o vlásek. Netvař se tak ustrašeně! Musíš tedy jet s ním, musíš na něho dávat pozor. Vezmeš si s sebou patrně slečnu Bellovou a na tvém místě bych také poprosil Warringtona, aby jel s vámi. Artur má Warringtona po čertech rád – nemůže bez něho být. Warrington je z jedné z nejstarších rodin v Anglii a je to jeden z nejskvělejších lidí, jaké jsem v životě poznal. Ohromně se mi líbí!“

„Ví pan Warrington něco o téhle – téhle věci?“ zeptala se Helena. „Jak vím, byl pryč už dva měsíce, než se tohle stalo. Pen mi tehdy psal.“

„Nemá ani tušení – já – já jsem se ho už na to ptal. Chtěl jsem to z něho vytáhnout. Jakživ o téhle záležitosti nic neslyšel – vůbec nic, ručím ti za to svým čestným slovem,“ ujišťoval ji major trochu polekaně. „A myslím, má drahá, že uděláš nejlíp, když s ním o tom vůbec nebudeš mluvit – rozhodně uděláš nejlíp – ovšem, nesmíš s ním o tom mluvit – je to náramně choulostivá a trapná záležitost.“

Bezelstná Helena vzala švagra za ruku a srdečně mu ji stiskla. „Děkuji ti, švagře! Jsi na mne moc, moc hodný. Velice jsi mě utěšil. Teď půjdu do svého pokoje a budu přemýšlet o tom, co jsi mi tu řekl. Tahle nemoc a tyhle – tyhle dojmy – mě hrozně rozrušily a nejsem moc silná, jak víš. Ale poděkuji bohu na kolenou, že můj hoch je nevinný. A on je jistě nevinný. Viď?“

„Je, má drahá duše, je,“ odpověděl starý major a něžně ji políbil – její povolnost ho úplně zdolala. Když odcházela, provázel ji pohledem až zamilovaným, což bylo tím pikantnější, že se do jeho pocitů mísil tak trochu výsměch. „Nevinný!“ řekl si v duchu. „Přísahal bych, ať třeba zcepením, že je nevinný, radši než bych té dobré duši způsobil bolest.“

Když ten válečník dobyl vítězství, natáhl se celý uondaný a šťastný na pohovku, zakryl si obličej žlutým hedvábným šátkem a na chvilku si spokojeně zdříml – patrně se mu přitom zdálo něco moc příjemného, protože brzy začal hezky zčerstva a pravidelně chrápat. Mladíci si zatím lebedili na sluníčku na terase, náramně šťastní, a Pen se náramně rozpovídal. Vykládal Warringtonovi o námětu na nový román a novou tragédii. Warrington se smál tomu nápadu, že hodlá psát tragédii. U Joviše, však mu Pen ukáže, jestli to dovede, nebo ne! A vychrlil ze sebe hned několik veršů té divadelní hry.

Malé sólo na dechový nástroj překazil majorovi příchod slečny Bellové. Byla na návštěvě u své staré příznivkyně lady Rockminsterové, která si nedaleko nich najala na léto vilu, a když se dověděla o Arturově nemoci a příjezdu jeho matky do Richmondu, udělala paní Pendennisové návštěvu. Jejímu synovi, kterého neměla ráda, poslala štědrou zásilku vinných hroznů, koroptví a jiných důkazů pozornosti. Lauru si stará lady velice oblíbila a přála si, aby se přestěhovala k ní do vily, jenže Laura v tom kritickém období nemohla mamičku opustit. Helenu vyčerpala neustálá péče o Arturovo zdraví, čímž značně utrpělo její vlastní, a tak doktor Goodenough musel ošetřovat i ji, nejen svého mladého pacienta.

Když slečna Laura vešla do pokoje, major se probudil. Měl lehké spaní a snadno ho leccos vyrušilo. Hned se galantně dal s Laurou do řeči – v poslední době se k ní vůbec choval náramně galantně. Kde si natrhala ty růže, které jí tak pěkně zdobí tvářičky? Je celý šťastný, že ho ze sna probudila taková rozkošná skutečnost! Laura měla velký smysl pro humor i poctivou povahu a obě ty vlastnosti byly příčinou, že vůči starému pánovi pociťovala cosi hodně blízkého opovržení. Bavilo ji rozmlouvat s ním tak, aby se prozradil, jak je vypočítavý, nebo aby se ten starý lev klubů a salónů klevetivě rozpovídal o vznešených lidech a vykládal o svých mravních názorech.

Jenže v té chvíli nebyla v uštěpačné náladě. Řekla, že byla s lady Rockminsterovou na projížďce v Hyde Parku a že od ní přinesla Penovi koroptve a mamičce květiny. Když mluvila o mamičce, objevil se jí v obličeji velice vážný výraz. Právě přišla od ní. Helena je moc vyčerpaná a snad i moc nemocná, moc nemocná. V Lauřiných velikých očích se ukázaly něžné známky soucitu a obav o zdravotní stav milované přítelkyně. Má o ni strach. Je možné, aby ji ten hodný – ten drahoušek – ten doktor Goodenough také vyléčil?

„Arturova nemoc a jiné starosti a úzkosti bezpochyby podryly Helenino zdraví,“ řekl major opatrně. Prudký ruměnec na Lauřině obličeji svědčil o tom, že pochopila, na co major naráží. Ale pohlédla mu přímo do očí a mlčela. „Tohohle mě mohl ušetřit,“ řekla si v duchu. „Co má asi za lubem, že mi tuhle hanbu připomíná?“

Je velice možné, že měl něco za lubem. Ten starý diplomat jen málokdy nesledoval nějaký určitý cíl. Řekl, že s ním doktor Goodenough mluvil o zdravotním stavu milované švagrové a doporučoval klid a změnu prostředí – ano, změnu prostředí. Ty trapné události je třeba zapomenout a vůbec o nich pomlčet – poprosil za prominutí, že se o nich před slečnou Bellovou zmínil – víckrát to už neudělá – a ona jistě také ne. Musí se udělat všechno, aby se jejich drahá přítelkyně uklidnila a utěšila, a tak on navrhuje, že by na celý podzim měly odjet někam do lázní na Rýně – Helena by tam možná znovu načerpala duševní sílu a z Artura by se třeba stal docela jiný člověk. Laura samozřejmě mamičku nenechá jet samotnou s Arturem?

Ovšemže ne. Vždyť Laura má strach hlavně o Helenu, jenom o Helenu, samozřejmě kvůli Heleně i o Artura. Pojede s Helenou, kam ta bude chtít.

Helena o téhle věci hodinu uvažovala ve svém pokoji a za tu dobu se začala tak nedočkavě těšit na cestu jako nějaký školák, který si přečetl knížku o zámořských plavbách a nemůže se dočkat, aby se také pustil na moře. Kam by měly jet? Čím dál, tím líp – někam tak daleko, aby je tam nemohly pronásledovat ani vzpomínky – někam, kde je tak krásně, že se Penovi nebude odtamtud ani chtít – kamkoli, jen když tam bude šťasten. Třesoucí se rukou otevřela sekretář, vytáhla ze zásuvky svou bankovní knížku a přepočítala si své malé úspory. Nebudou-li stačit, má přece ten briliantový kříž. Zase si třeba vypůjčí od Laury. „Jenom jeďme – jen jeďme,“ říkala si v duchu. „Jakmile se bude moci vydat na cestu, pojedeme hned. Honem, milý doktore Goodenoughe, honem nám dejte dovolení, že můžeme odjet z Anglie.“

Hodný doktor k nim právě toho dne přijel na večeři. „Jestli se budete takhle rozčilovat,“ řekl jí, „a bude-li vám tak rychle bít srdce, budete-li si pořád dělat tak úzkostlivou starost o mladého pána, který se po nemoci náramně rychle zotavuje, musíme vás položit do postele a slečna Laura na vás musí dát dobrý pozor. Potom se zas rozstůně ona, a pak bych rád věděl, z čeho safra má takový doktor být živ, když k vám bude muset jezdit a všechny vás zdarma ošetřovat! Paní Goodenoughová už na vás začíná žárlit, říká, a v tom má úplně pravdu, že jsem se do svých nemocných zamiloval. Proto se musíte laskavě odklidit z Anglie, jakmile to jen bude možné, abych měl doma trochu pokoj.“

Když Arturovi pověděli o zamýšleném odjezdu z Anglie, velmi živě a nadšeně s ním souhlasil. Toužil, aby se vydali na cestu ihned. Od té chvíle si nechával růst kníry, patrně aby si ústa pocvičil v dokonalé francouzské a německé výslovnosti, a velice vážně ho to znepokojilo, když mu kníry trochu narostly a ukázalo se, že jsou vysloveně zrzavé. Chystal se, že stráví celý podzim v Dubí, a pomyšlení, že tam má zůstat dva tři měsíce, ho možná nijak zvlášť netěšilo. „Není tam živá duše, s kterou by si člověk mohl promluvit,“ postěžoval si Warringtonovi. „Ta kázání starého Portmana nemohu vystát, ani jeho pompézní řeči po večeři. A povídačky starého Glanderse o válce ve Španělsku znám už všechny nazpaměť. Claveringovi jsou daleko široko jediní lidé, s kterými se tam člověk může stýkat, a ti prý budou doma až na Vánoce, jak říká strýc. A vůbec, Warringtone, rád bych odjel z Anglie. Když jsi byl pryč, přišlo na mne náramné pokušení a jsem vděčný, že jsem mu unikl – dokonce pokládám za štěstí, že jsem se rozstonal, aspoň tomu má nemoc udělala konec.“ A tu začal vyprávět příteli o následcích toho seznámení ve Vauxhallu, jež jsou čtenáři už známé.

Když to Warrington vyslechl, tvářil se velice vážně. Nějaký mravní poklesek v téhle souvislosti vůbec nebral v úvahu, a tak byl nesmírně rád, že Artur vyvázl z nebezpečí, které by bylo mohlo ohrozit celý jeho budoucí život. „A to by bylo určitě přivedlo do neštěstí i druhou zúčastněnou stranu – byla by to i pro ni pohroma. A tvé matce i – i – tvým přátelům by to bylo způsobilo velký zármutek!“ tvrdil Warrington – neměl ani tušení, jaký žal a jaké starosti to těm dobrým duším už způsobilo.

„Mamince ani slovo!“ varoval ho ulekaně Pen. „Jakživa by se přes to nepřenesla. Mohla by z toho mít smrt, kdyby se to dověděla!“ Načež se zatvářil jako zkušený svůdce, jako nějaký darebácký Lovelace, odjakživa zapletený do nějakých affaires de coeur. „Víš, hrozí-li člověku takovéhle nebezpečí, udělá nejlíp, když se mu vyhne – když se k němu otočí zády a uteče.“

„A byl jsi do ní hodně zamilovaný?“ zeptal se Warrington.

„Hm!“ ušklíbl se Lovelace. „Nemluví spisovně, ale je to moc milé děvče.“

Ó vy Clarissy ze skutečného života, ó vy chudinky, vy nevědomé, malicherné, pošetilé panny! Kdybyste slyšely, jak o vás takový Lovelace mluví – kdybyste slyšely Jacka, jak o vás přes celou kavárnu v klubu vykládá Tomovi, nebo kdybyste viděly Neda, jak z pouzdra na doutníky vytáhne vaše ubohá psaníčka a podává je v důstojnické jídelně přes stůl Charleymu a Billymu a Harrymu, pak byste mu nepsaly tak roztouženě a neposlouchaly byste jeho řeči tak dychtivě! Je jeden zločin, který se dovrší teprve tehdy, když se jím obšťastněný lotr začne chvástat – a je-li nějaký muž schopen připravit vás o počestnost, můžete se pevně spolehnout, že pak vyzradí i vaše tajemství.

„Bojovat je těžké, klesnout je lehké,“ řekl zádumčivě Warrington. „A jak říkáš, Pene, hrozí-li člověku tohle nebezpečí, udělá nejlíp, když se k němu otočí zády a uteče.“

Po té kratší rozmluvě o věci, o níž by se Pen byl ještě před měsícem rozpovídal mnohem výmluvněji, rozhovořil se o zamýšleném odjezdu do ciziny a naléhavě přítele přemlouval, aby jel s nimi. Warrington přece patří do rodiny – patří k tomu léčení. Artur prohlásil, že bez Warringtona by ho ta cesta ani zpola tolik netěšila.

Ale George řekl ne – nemůže jet. Musí zůstat doma a zastoupit Pena. Ten odpověděl, že to není nutné, že Shandon je zase zpátky v Londýně, a on přece má také nárok na dovolenou.

„Nepřemlouvej mě,“ řekl Warrington, „nemohu jet. Mám tady zvláštní závazky. Bude nejlíp, když zůstanu doma. Zkrátka a dobře nemám na cestování ani peníze – a cestování stojí peníze, jak víš.“

Ta malá překážka se Penovi zdála opravdu vážná. Zmínil se o ní matce a paní Pendennisové to bylo upřímně líto – pan Warrington na ně byl tak nesmírně hodný – ale bude asi nejlíp vědět sám, jak na tom je s penězi. Vzápětí si bezpochyby začala vyčítat, že je sobecká a chce mít syna jen pro sebe.

„Copak to slyším od Pena, můj milý pane Warringtone?“ zeptal se jednoho dne major, když ti dva spolu osaměli a když se dověděl o Warringtonově námitce. „Vy byste s námi nejel? O něčem takovém nechceme ani slyšet! Bez vás se Pen neuzdraví! Já mu nebudu dělat ošetřovatele, to mi věřte. Musí mít s sebou někoho, kdo je silnější a veselejší a dovede ho pobavit líp než takový revmatický dědek jako já. Pojedu pravděpodobně do Karlových Varů, až doprovodím naše a uvidím, že se někdy usadili. Dnes přece cestování nestojí nic – nebo skoro nic! A pak, Warringtone, pamatujte, že váš otec a já jsme bývali staří přátelé, a jestli nejste s bratrem tak zadobře, abyste ho mohl – abyste od něho mohl dostat zálohu na podíl, který vám patří jako mladšímu bratrovi, tak vás prosím, buďte tak hodný a dovolte, abych vás založil já – vždyť se u vás Pen tolik zadlužil za tyhle tři týdny, kdy jste ho prý zastával v jeho pracovních povinnostech, jak jsem od něho slyšel – a měl ve vás jistě znamenitého a talentovaného zástupce, safra!“

Ale přes tuto laskavou nabídku, z majorovy strany neslýchaně obětavou, George Warrington trval na svém odmítnutí a prohlásil, že zůstane doma. Řekl to však nepevným hlasem a s nerozhodným důrazem, což svědčilo o tom, že by moc rád jel, ačkoli pořád tvrdí, že to nejde.

Jenže major se ve své umíněné blahovůli nenechal tak snadno odbýt. Večer při čaji se Helena náhodou vzdálila na chvíli z pokoje – šla se podívat za Penem, který se už odebral na kutě – a starý Pendennis zaútočil znovu. Pokáral Warringtona, že se s nimi nechce vydat na cestu. „Viďte, slečno Bellová, že to není rytířské?“ otázal se Laury. „Není to přátelské, že? Jsme taková šťastná malá společnost, a tenhle ohavný sobec ji chce rozbít!“

Slečna Bellová sklopila dlouhé řasy nad čajovým šálkem a Warrington se nesmírně začervenal, ale neřekl nic. Nepromluvila ani slečna Bellová, ale když se začervenal, začervenala se rovněž.

„Buďte tak hodná a poproste ho teď vy, má drahá,“ řekl blahovolný major, „na vás možná něco dá –“

„A proč by měl pan Warrington na mne něco dát?“ zeptala se slečna zdánlivě jakoby své čajové lžičky, nikoli majora.

„Jen ho požádejte, aby jel – ještě jste ho nepožádala,“ řekl nevinně Penův strýc.

„Byla bych opravdu moc ráda, kdyby pan Warrington s námi jel,“ prohlásila Laura, zahleděná na čajovou lžičku.

„Opravdu?“ zeptal se George.

Pozdvihla oči a řekla: „Ano.“ Jejich oči se střetly. „Pojedu, kam budete chtít, a udělám, co budete chtít,“ řekl Warrington tiše a pomalu, jako by mu pronášení těch slov působilo námahu a muka.

Starý Pendennis měl ohromnou radost, nadšeně zatleskal a vykřikl: „Výborně! Výborně! Ale platí – tohle platí, safra! Dejte si na to ruku, vy mladí!“ A Laura s něžně rozzářenýma očima podala Warringtonovi ruku. Když ji vzal do své, zračilo se mu v obličeji divné vzrušení. Zdálo se, jako by chtěl něco říci, ale v té chvíli vešla Helena ze sousedního Penova pokoje, zahleděla se na ně a ve světle svíčky, kterou držela v ruce, vypadal její bledý obličej vystrašeně.

Laura se zarděla ještě víc a honem ruku vyprostila.

„Co je?“ zeptala se Helena.

„Ale uzavřeli jsme tady smlouvu, má drahá,“ odpověděl major svým nejlichotnějším tónem. „Pan Warrington se nám právě zavázal slibem, že pojede s námi!“

„Opravdu?“ řekla Helena.

KAPITOLA LV
Fanynka získá nového lékaře

Měla snad Helena podezření, že se s navrácením tělesných sil u Pena rovněž probudí jeho nešťastná náklonnost k Fanynce? Po rozhovoru s majorem se o ní víckrát ani slovem nezmínila a podle všeho se jí i v myšlenkách úplně přestala zabývat, ale přesto neustále a velmi bděle střežila každé hnutí mladého pána Artura – vymlouvala se na jeho chatrné zdraví a takřka ho nepouštěla z dohledu, ale obzvláště si dala záležet, aby ho ušetřila veškerých starostí s vyřizováním korespondence, alespoň prozatím. Artur velmi pravděpodobně otvíral dopisy na svou adresu s určitými obavami – když je dostával u rodinné snídaně a cítil, jak ho matka bedlivě pozoruje (ačkoli se zdálo, jako by ta dobrá duše byla zahleděna do šálku s čajem nebo do knihy), velmi pravděpodobně den co den čekal, že uvidí drobný rukopis, který by byl určitě poznal, ačkoli jej dosud nikdy nespatřil, a když bral dopisy do ruky, srdce se mu rozbušilo. Působilo mu to spíš uspokojení, nebo rozmrzelost, že se mu očekávání den ze dne nesplňovalo – ulevilo se mu, že od Fanynky žádný dopis nepřicházel? V těchhle věcech, když Clarissa Lovelace omrzí (nebo naopak), je bezpochyby pro obě strany nejlepší ihned udělat konec – jestliže pokus o trvalé spojení selže, jistě udělají oba nejlíp, když se rozejdou a každý se pustí na další životní pouť samotný. Ale naše samolibost nebo náš soucit či smysl pro slušnost se s takovým náhlým bankrotem nerad smiřuje. Pokoušíme se o všelijaké kompromisy, než veřejnosti oznámíme, že naše firma Lovelace & spol. nemůže dostát svým závazkům – pořádáme truchlivé schůze obchodních společníků – nechce se nám zavřít krám a ohlásit žalostný úpadek. Musí nastat – ale raději zastavíme své šperky, abychom věc ještě chvíli udrželi v chodu. A tak Pena asi dost mrzelo, že se mu Fanynka vůbec nepřipomíná. Copak se s ním může jen tak beze všeho rozejít a vůbec se po něm ani neohlédnout? Copak se může takhle potopit a ani k němu nevztáhne ruku, nevykřikne: „Pomoc, Arture!“? Vida, vida – tak tedy ti, kdo se na tu plavbu odváží, nemusí všichni utonout. Když loď ztroskotá, někteří se utopí, ale ostatní většinou jen zmizí pod vodou a brzy se vyhrabou na břeh. Čtenář má už dost zkušeností s panem A. Pendennisem z Horního Templu, a tak může sám usoudit, zda ten pán patřil k lidem, kteří spíše utonou, nebo k těm, kteří vyplavou.

Pen byl sice dosud moc slabý a neušel ani půl míle a z obavy o jeho vzácné zdraví se mu nemohlo ani dovolit, aby si vyjel v kočáře samotný, bez doprovodu ošetřovatelky, ale Helena přece nemohla hlídat i pana Warringtona a nebylo v její moci zakazovat mu, aby nejezdil do Londýna, když ho tam volaly povinnosti. Naopak – kdyby tam byl odjel a zůstal, byla by možná Helena z určitých důvodů bývala jen ráda, ale jakmile se při takovém sobeckém přání přistihla a přiznala si je, ihned je potlačila – vzpomněla si na Warringtonovy velké pozornosti a prokázané služby, na jeho věrné přátelství vůči jejímu synovi a uvědomila si, že ho přece přijala takřka za člena rodiny – a tak se smutně, vlídně a pokorně smířila s osudem, jak měla ve zvyku. Avšak jednou ráno, když Warrington zase odjel za naléhavými záležitostmi do Londýna, jaksi uhodla, proč tam vlastně jede – že má Penovi přivézt zprávy o Fanynce.

Artur si vskutku s přítelem promluvil a obšírněji se mu vyzpovídal ze svých dobrodružství s Fanynkou (která jsou čtenáři už známa) i ze svých citů k ní. Byl velice vděčen, že z toho velkého nebezpečí vyvázl, a Warrington k tomu upřímně řekl své amen – svěřil se příteli, že pokud jde o jeho chování vůči Fanynce, nemá si tak dalece co vyčítat, ale musí-li se opravdu spolu rozejít, rád by se s ní aspoň rozloučil v naději, že na něho bude vlídně vzpomínat. Mluvil o těch věcech s Warringtonem velice vážně a s pohnutím, takže George, ačkoli se důrazně vyslovil pro jejich rozchod, začínal mít obavy, že se přítel ještě tak docela nevyléčil, jak se vychloubá, a kdyby se ti dva měli znovu setkat, že by s tím nebezpečným pokušením musel znovu bojovat. Ale jak by to asi dopadlo? „Zápasit je těžké, Arture, ale padnout je snadné,“ řekl Warrington. „I nejodvážnější z nás chudáků udělají nejlíp, když před nebezpečím prchnou. Kdybych byl sám jednal tak, jak ti tady kážu, nebyl bych dnes tam, kde jsem.“

„A jak jsi tedy jednal, Georgi?“ zeptal se Pen zvědavě. „Já vím, že něco takového bylo. Pověz mi co, Warringtone.“

„Bylo to něco, co se nedá napravit a čím jsem si hned v mládí zatarasil cestu k životnímu štěstí,“ odpověděl Warrington. „Už jsem řekl, že jednou ti o tom povím, Pene, a udělám to, jenže teď ne. Musíš si z toho zatím vzít jenom naučení, kamaráde, a na bajku si musíš ještě počkat. Chceš-li vidět člověka, který pro celý život ztroskotal na osudném skalisku, na které narazil jako mladý hoch – tady ho máš, Arture, a proto tě varuji.“

Už jsme řekli, že se pan Huxter ve svém dopise claveringským příbuzným zmínil o jednom vznešeném londýnském klubu, kde bývá hostem a kde se často schází s jedním vynikajícím irským důstojníkem, od něhož se mimo jiné na Pendennise dověděl tamtu věc, načež ji ihned sdělil dál do Claveringu. Ten klub byla totiž Kuchyňka, kde se student od sv. Bartoloměje obvykle scházel s „Generálem“, jehož svérázná irská výslovnost, zjev, povaha a povídavost náramně bavily všelijaké mladé pány, obvyklé hosty Kuchyňky, nočního lokálu, kam chodili pro obveselení a občerstvení. Huxter měl skvělé nadání – uměl kdeco napodobovat, ať to byl nějaký oblíbený herec, tragéd nebo komik, kohout na smetišti, vývrtka, jak se zavrtává do zátky v láhvi a zátka leze ven, nebo třeba ten irský důstojník, který se vychloubal svými styky se šlechtou, a jak si jen trochu víc přihnul a měl posluchače nebo se mu naskytla jiná vhodná příležitost, přímo vybízel k napodobování. Pan Huxter našeho milého generála studoval s velkým gustem a častokrát si z něho večer utahoval. Ctihodný starý pán se vždycky nechal zlákat, třeba na sklenici grogu za šest pencí, a pod vlivem alkoholu byl přešťastný, když mohl vykládat, jakých jeho dcera i on dobyli úspěchů v lásce, válce, pití a vznešené společnosti. A tak ho mohl Huxter přátelům předvádět ve všelijakých výstupech – jak Costigan svádí souboj v parku Fénix – jak Costigan rozpráví s vévodou z Yorku – jak si Costigan počíná mezi šlechtou u tabule svého zetě – jak se Costigan v opici rozbrečí a podle svého zvyku s rukou na srdci lamentuje nad dceřiným nevděkem, jenž jeho šedivou hlavu předčasně sklátí do hrobu. Takto náš milý generál přilákal do Kuchyňky hodně mladíků, kteří se bavili jeho svéráznými povídačkami a vypili při tom spoustu alkoholu, takže mu hostinský odpouštěl mnohou jeho slabou stránku, když uvážil, kolik mu generál vynáší. Jistě to nebylo záviděníhodné postavení, jaké bychom zrovna přáli starému člověku, kdybychom ho měli v úctě – ale můžeme o tom letitém šaškovi prohlásit, že neměl snad ani potuchy, jak je jeho postavení v té společnosti ubohé, že tomu mazavkovi neproudila v žilách ani kapka zlé krve a že v popleteném mozku nebyl zatrpklý vůči nikomu na světě. I své dítě, svou krutou Emilku, by si byl přivinul na srdce a s brekem by jí byl odpustil – a co může líp svědčit o něčí křesťanské lásce než to, že je člověk kdykoli ochoten odpustit lidem, kteří mu prokázali veškeré dobro a s nimiž se nepohodl, ačkoli nebyl v právu?

Mladíci, kteří chodili do Kuchyňky a obveselovali se tam ve společnosti kapitána Costigana, měli možná jakési tušení, že kapitán dělá se svým bydlištěm tajnosti ze strachu z věřitelů, nebo poněvadž si přeje zachovat své inkognito, a že má někde nádherný byt. Když se na to vyptávali hostinského, ani od něho se nemohli nic dovědět – měl zásadu, že pány, kteří chodí do jeho lokálu, zná jenom ve svém lokále, a když odtamtud odejdou, zaplatí svou útratu jako gentlemani a chovají se tam jako gentlemani, on se o ně dál už nestará – je přece také gentleman a pokládá to tedy za všetečnou zvědavost, když se někdo vyptává, kde takový gentleman bydlí. Costigan i ve chvílích největšího opojení, kdy byl v nejsdílnější náladě, dával rovněž vyhýbavé odpovědi na otázky nebo narážky, pokud šlo o tuto záležitost. My jsme už nejednou měli čest pobývat v jeho bytě, a tak pro nás tahle věc není žádné tajemství, ale při střídavých osudech svého dlouhého života si kapitán osvojil návyk své bydliště dost často tajit, aby měl pokoj, neboť návštěvy určitých pánů by mu asi nebyly způsobily velké potěšení. Proto vtipálkové a lehkověrní lidé vyprávěli všelijaké vybájené povídačky, kde má Costigan svůj příbytek. Tvrdilo se, že obyčejně spí v nějaké strážní budce v City – nebo v drožce někde v konírnách, kde mu nějaký drožkář poskytuje útulek – nebo v pomníku vévody z Yorku a podobně. Nejdivočejší takovéhle domněnky šířil šprýmovný a vynalézavý Huxter. Huxy, v „dandyovské“ společnosti zamlklý, byl mezi přáteli docela jiný než ten mladík, který se nechal zastrašit troufalým Penovým vystupováním – rodina doma ho zbožňovala a byl duší kroužku svých přátel, mezi něž vnášel život, ať se shromáždili kolem sváteční tabule, nebo pitevního stolu.

Když si ráno jednoho nádherného dne v září Huxter po rozkošné noci, kterou protančil ve Vauxhallu, pochutnával na šálku kávy u stánku na Covent Garden, uviděl generála, jak se potácí po Henrietta Street a v patách za ním se žene dav povykujících uličníků, kteří si přivstali ze svých pelechů pod mostními oblouky a začali se shánět po něčem k snídani a po svých prapodivných výdělcích. Chudák starý generál byl v takovém stavu, že na něho úsměšky a žerty těch chudáčků moc neúčinkovaly – drožkáři a napáječi drožkářských koní ho znali a vtipkovali o něm – strážníci se za ním dívali s opovržením i soucitem a varovali uličníky, aby ho nechali na pokoji – ale co generálovi záleželo na opovržení a soucitu lidí a žertech nezbedů? Se skelnýma očima se potácel ulicí – byl ještě jakž takž při smyslech, že věděl, kam má jít, a mířil si to navyklou cestou k domovu. Dostal se vždycky do postele, ani nevěděl jak, tak jako i mnozí jiní lidé v Londýně. Probudil se ve své posteli, a dál se už na nic neptal. Takhle si to tedy šněroval svou každodenní, ale přesto nebezpečnou cestou domů, když ho uviděl Huxter u stánku s horkou kávou. Spatřit přítele a zaplatit útratu dvou pencí (zbylo mu totiž všeho všudy jen osm pencí, jinak by se byl nechal z Vauxhallu dovézt domů drožkou) – to bylo pro zvědavého Huxtera dílem okamžiku. Costigan se pustil uličkami za divadlem Drury Lane, kde je plno kořalen, krámků s ústřicemi a s divadelními kostýmy, jejichž majitelé za spuštěnými roletami ještě spali, když se ranní červánky odrážely na komínech jejich domů, a Huxter šel za generálem přes všelijaké dvorky, až se dostal do Oldcastle Street, kde je brána do Shepherd’s Inn.

A tu, když byl domov už v dohledu, sklouzl generál podpatkem po pomerančové kůře, která se mu na dlažbě připletla do cesty a způsobila, že chudák upadl naznak.

Huxter k němu ihned přiběhl a za chvíli, sotva starý voják, omráčený pádem a vypitou pálenkou, jakž takž sebral zmámené smysly dohromady, mladý ranhojič generála zdvihl, a poněvadž ten pokulhával, velmi přívětivě a dobrosrdečně se mu nabídl, že ho dovede domů. Na otázky studenta lékařství, kde je jeho byt, podnapilý generál dost dlouho odpíral odpověď – tvrdil, že bydlí docela blízko a že se docela bez nesnází dostane domů sám, vymanil se Huxterovi z objetí a chtěl se rozběhnout k domovu, ale tolik se potácel a klopýtal, že ho Huxter mermomocí doprovodil. Po dlouhém chlácholení, povzbuzování a utěšování se mu podařilo vsunout generálovu špinavou ruku pod svou ploutev, jak se vyjadřoval, a starého pána, který žalostně sténal, převedl přes ulici. Před starobylou bránou, vyzdobenou heraldickými erby ctihodného Shepherda, se generál zastavil. „Tady to je,“ řekl před portálem a se zdarem zatáhl za zvonec u vrat, čímž ihned přivolal vrátného pana Boltona, sveřepě zamračeného a nabručeného jako každodenně ráno, když byl ve službě a musel tomu ranému ptáčkovi otvírat.

Costigan se chvíli pokoušel zdržet Boltona přátelským rozhovorem, ale vrátný se tomu mrzutě bránil. „Dejte mi pokoj, kapitáne,“ řekl, „koukejte, ať jste v posteli, a neobtěžujte slušné lidi, když se potřebujou vyspat.“ Kapitán tedy přešněroval nádvoří ke vchodu na schodiště, po němž vyklopýtal nahoru, s Huxterem v patách. Costigan měl u sebe klíč a Huxter jej sám vstrčil do klíčové dírky, takže nebylo zapotřebí budit starého pana Bowse ze spánku, do něhož teprve nedávno upadl. Huxter pak podnapilému pacientovi pomohl při svlékání, přesvědčil se, že nemá polámané kosti, uložil ho do postele, dal mu studené obklady na koleno a holeň, které si kapitán při pádu zle odřel, a ještě k tomu si roztrhl kalhoty. V kapitánově věku a při jeho způsobu života se takové zranění hojí pomalu – odřeniny se zanítily a poležel si, chudák, kolik dní v bolestech a horečce.

Pan Huxter se zajímavého pacienta ujal s náramnou sebedůvěrou a chutí a ošetřoval ho s náležitou dovedností. Navštěvoval přítele den co den, utěšoval ho živým povídáním a klábosením, takže mu nahrazoval společnost, kterou Costigan postrádal, neboť byl její chloubou. Pan Huxter dával ošetřovatelce přesné pokyny, kolik pálenky smí nemocný vypít – ten se chudák proti nim nemohl ovšem nikterak proviňovat, protože kolik dní vůbec nemohl vstát z postele nebo z pohovky. U kapitánova lože se střídali na stráži Bows, paní Boltonová a naše přítelkyně Fanynka a vynasnažili se, aby starému válečníkovi, stiženému takovou pohromou, poskytli co největší úlevu.

A tak se přívětivý a společenský Huxter brzy důvěrně seznámil s těmi osobami, mezi nimiž se náhodou octl, a rychle v Shepherd’s Inn zdomácněl – nejen mezi našimi známými z podkroví, ale i mezi těmi z vrátnice. Zdálo se mu, že Fanynku už někde viděl – byl si tím jist, ale není divu, že se na ni nemohl přesně upamatovat, a ona mu, chudinka, raději nepověděla, kde se spolu setkali. Spatřil ji tehdy ve chvíli, kdy měl postřeh pro osoby i pro to, co je správné či nesprávné, zamlžené rozjařením z pití a tance, a Fanynka se mimo to hodně změnila – zhubla za ty poslední tři týdny horečné nemoci, rozčilování a soužení z nešťastné lásky, jíž padla za oběť. Chodila s hlavou svěšenou, v obličeji byla velice bledá a přepadlá – tolikrát, tolikrát se smutnýma očima zahleděla do očí listonošovi, když přišel do Shepherd’s Inn, a srdce se jí bolestně sevřelo, když zas odcházel. Fanynka byla skoro ráda, že pana Costigana stihla ta nehoda – měla aspoň příležitost být někomu prospěšná a prokazovat mu laskavost, takže snad mohla trochu zapomenout na své trápení. Když konala svou povinnost, měla pocit, že je snáší líp, ačkoli jí asi kolikrát skanula slza do ovesné kaše, kterou vařila Costiganovi. No tak, Fanynko – hlavu vzhůru, dej pozor, aby se ti kaše nepřipálila! Kdyby každý, koho stihne ten tvůj neduh, měl na něj hned umřít, měli by majitelé pohřebních ústavů zlaté časy!

Ať ze soucitu se svým jediným pacientem, či protože byl rád v jeho společnosti, pan Huxter nelenil a chodil najednou ke Costiganovi dvakrát i třikrát denně, a nezastihl-li u generála nikoho z rodiny vrátného, měl pro ně náš mladý adept lékařství určitě nějaké naléhavé pokyny, a tak jim je chodil udílet do jejich příbytku. Byl to hodný chlapík – sám dětem vyráběl hračky nebo jim je kupoval, nosil jim jablka a likérové pralinky, jednou přišel v masce, čímž je vystrašil a na bledém Fanynčině obličeji vyloudil úsměv. S paní Boltonovou se velice důvěrně spřátelil a náramně s ní žertoval – byl zkrátka docela jiný než ten „bezcitný náfuka“, jak paní Boltonová nazývala jistého našeho známého mladíka, o kterém prohlašovala, že ho nemůže vystát.

Byla to paní velice povídavá, a tak se Huxter od ní brzy dověděl, jaká to je nemoc, která zřejmě sužuje chudinku Fanynku, a jak se Pen vůči ní zachoval. Lze si představit, že paní Boltonová nevylíčila Huxterovi tu věc úplně nestranně. Z jejího vyprávění by byl člověk usoudil, že ten mladý pán vytrvale užíval nejhanebnějších úskoků, aby si získal Fanynčino srdce, že se jí zavázal tím nejposvátnějším slibem a pak jej zrušil, že to je zkrátka padouch a zaslouží si, aby ho nenávistně ztrestal každý obhájce žen. Huxter ve svém rozpoložení vůči Arturovi, po té pohaně, kterou od něho utrpěl, byl samozřejmě ochoten vzít za bernou minci všechno, co se dověděl, obzvláště když to nešťastnému rekonvalescentovi nesloužilo ke cti. Ale proč to nenapsal domů do Claveringu, tak jako to udělal předtím – proč nepodal domů zprávu o tom, jak hanebně se Pen zachoval, se všemi příslušnými podrobnostmi, jak se o nich doslechl? Napsal sice švagrovi, že ten milý mladík, pan Pendennis, jen tak tak vyvázl z těžké nemoci, z čehož bude mít jistě radost celý Clavering, kde je pan Pendennis tak oblíbený, a naznačil, že má zajímavý případ komplikované zlomeniny – jednoho vynikajícího důstojníka, takže nemůže z Londýna odjet, ale o Fanynce Boltonové se ani v jednom ze svých dopisů nezmínil – zrovna tak, jako se o ní dříve nezmiňoval Pen. Ach, vy matičky doma, máte vůbec tušení, kolik toho víte o svých synáčcích? Máte vůbec tušení, kolik toho o nich nevíte?

Huxterovi však nic nebránilo, aby si nepohovořil s Bowsem, a tak se mu velmi brzy po své rozmluvě s paní Boltonovou svěřil, že se s Pendennisem zná už dávno, vyjádřil se o něm jako o proklatě domýšlivém hulvátovi a prohlásil, že má v úmyslu dát tomu drzému floutkovi pár pohlavků, jen jak se pozdraví natolik, že bude schopen se mu postavit jako muž.

Potom zase promluvil Bows a vylíčil mu ten románek, jehož hrdiny byli Artur a Fanynka, ve svém podání – jak se poznali, aniž se Pen o to nějak přičinil, ale vinou starého Ira, který teď leží se zraněnou holenní kostí – jak se Pen v té věci zachoval s mužným sebezapřením – jak je paní Boltonová hloupá, a vyprávěl Huxterovi o své rozmluvě s Penem, který mu vyjevil své city a názory. Jeho vyprávění snad způsobilo, že se v Huxterovi trochu hnulo svědomí, neboť se upřímně vyznal, že tedy Artura křivě obvinil, a proto se vzdává úmyslu ho zpohlavkovat.

Huxter sice přestal o Penovi smýšlet nepřátelsky, ale neochaboval ve svých dvorných pozornostech vůči Fanynce, jichž si nešťastný pan Bows ovšem žárlivě povšiml, a jako obvykle ho to roztrpčilo. „Jak jen mám někoho rád,“ říkal si, chudák starý, „vždycky to dopadne stejně – určitě se objeví jiný, který má větší štěstí. Takovouhle smůlu jsem měl už jako hoch a pronásleduje mě pořád, až do mých šedesáti let. Copak mohu čekat něco lepšího, než že se mi vysmějí? Mladým se patří, aby měli úspěch a štěstí, a ne takovým starým bláznům, jako jsem já. Celý život hraji pořád druhé housle,“ dodal s trpkým smíchem, „a když už mám tak dlouho smůlu, jak mohu čekat, že se snad štěstí obrátí?“ Takhle sobecky ty věci bral Bows, ačkoli by mnohý z nás vůbec nepochopil, jaký měl vlastně důvod k žárlivosti, kdyby byl viděl bledou a zarmoucenou tvářičku té nešťastnice. Huxterovy dobrosrdečné utěšitelské snahy a laskavé pozornosti přijímala Fanynka vlídně. Občas se zasmála jeho žertům a šprýmovným hrám s malými sestřičkami, ale hned zase upadala do sklíčené nálady, což by bylo mělo pana Bowse ubezpečit, že ten nový ctitel se prozatím ještě nevloudil do jejího srdce – ale pan Bows byl zaslepen žárlivostí, a tak to nebyl schopen rozeznat.

Fanynka ho nenáviděla. Penovo mlčení přičítala za vinu Bowsovi – podezírala ho, že se plete do jejich věcí. Stále zacházela s Bowsem krutě a nespravedlivě. Když na ni promluvil, odvracela se od něho, a když se ji pokoušel utěšovat, dráždilo ji to k odporu. Pan Bows měl těžký život a krutou odplatu za svou oddanost.

Když přišel Warrington do Shepherd’s Inn jako Penův prostředník a vyptával se v bráně, kde pan Bows bydlí (bezpochyby podle předběžné úmluvy s přítelem, v jehož zastoupení se toho choulostivého poslání ujal), zahlédl Fanynku jen na okamžik. Dověděl se ovšem, kde má houslista byt – jenže ten byl právě u nemocného, kterého ošetřoval v jeho pokoji, odkud přišel návštěvu přivítat. Řekli jsme už, že se Warrington s Bowsem znali, a tak si dost srdečně stiskli ruku. Po krátkém úvodu Warrington řekl, že přichází jménem přítele Artura Pendennise a jeho příbuzných panu Bowsovi poděkovat za to, že se o Pena na počátku jeho nemoci tak pěkně staral a že tak laskavě a ochotně přijel na venkov pro majora.

Bows odpověděl, že konal jen svou povinnost – když se vypravil za Penovým příbuzným, vůbec se nenadál, že mladého pána ještě uvidí živého – je velice rád, že se uzdravil a že má u sebe své příbuzné. „Šťastní lidé, kdo mají rodinu,“ řekl hudebník. „Já bych tady v tom podkroví mohl bůhví jak stonat, a nikdo by se o mne nestaral, nikomu by na tom nezáleželo, jsem-li živ, nebo mrtev.“

„Ale – ani generál, pane Bowsi?“ zeptal se Warrington.

„Generál má ze všeho na světě nejraději láhev pálenky,“ odpověděl Bows. „Žijeme spolu ze zvyku, a protože se nám to hodí, jinak mu na mně nezáleží o nic víc než vám. Ale co mi vlastně chcete, pane Warringtone? Já moc dobře vím, že jste ke mně nepřišel jen tak na návštěvu. Ke mně nikdo nechodí na návštěvu. Přišel jste kvůli Fanynce, té dceři vrátného – vím to moc dobře. Pan Pendennis se uzdravil, a tak by se s ní možná chtěl sejít, co? Má Jeho Lordstvo, pan sultán, v úmyslu hodit jí kapesník? Byla moc nemocná od toho dne, co ji paní Pendennisová vyhodila ze dveří – náramně laskavá dáma, že? My dva, ta chudinka a já, jsme mladého pána našli doma, když měl horečku a blouznil, nikdo o tom nevěděl a neměl ho kdo ošetřovat, jen ta opilá uklízečka – seděla u něho ve dne v noci. A tak jsem dojel pro jeho strýce. Přijede mamá a Fanynku okamžitě vyžene. Přijede strýc a nechá mě zaplatit drožku. Vyřiďte mé uctivé pozdravy těm dámám a pánovi a řekněte, že jsme jim oba velice vděčni, ohromně. Ani hraběnka by se nebyla mohla zachovat líp a na vdovu po lékárníkovi – jak jsem slyšel, paní Pendennisová je vdova po lékárníkovi – má ta dáma opravdu nesmírně aristokratické a vznešené způsoby. Měla by si dát na dvířka kočáru dvojnásob pozlacený hmoždíř s paličkou.“

Bows se o Penově rodinném původu bezpochyby dověděl od Huxtera, a byl-li hned na Penově straně proti mladému lékaři a hned zas na Fanynčině proti Pendennisovi, musíme si to vyložit tak, že se užíral žárlivostí a měl dopal na kdekoho.

Warringtonovi jeho jízlivé a zlostné narážky nebyly nevhod – byl zvědavý, co se dozví dál. „O těchhle věcech nevím docela nic,“ řekl, „leda jen to málo, co mi pověděl major Pendennis, ale nejsem z toho moudrý. Co měla ta dáma dělat? Nikdy jsem s ní o tom nemluvil, ale možná se jí zdálo, že ta slečna a můj přítel Pen jsou – spolu – jsou spolu dost důvěrní, a to paní Pendennisové samozřejmě nemohlo být vhod –“

„Ovšemže ne! Jen mluvte otevřeně, řekněte rovnou, co si myslíte – že si mladý pán z Templu vyhlédl tu dívenku ze Shepherd’s Inn za oběť, viďte? A tak nezbývalo než ji vyhodit ze dveří – nebo ji za živa rozdrtit paličkou v tom dvojnásob pozlaceném hmoždíři, co? Pane Warringtone, nic takového tu nebylo, věřte mi! Nešlo o žádnou oběť, nebo jestli šlo, byl obětí pan Artur, a ne ta dívka. Je to poctivý hoch, snad trochu domýšlivý a možná i trochu floutek. Ale má správné zásady, jak se sluší na muže, a mužně se dovede vystříhat pokušení. To mu přiznávám, ačkoli tím trpím – musím mu to přiznat. Má srdce na pravém místě, ale ta dívka je bez srdce. Udělala by všechno, aby si muže získala, a pak ho bez jediné výčitky svědomí odmrští. Jen když někdo nechá ji, pak se trápí a naříká. Když ji paní Pendennisová vyhnala, Fanynka dostala horečku, a tak se pokoušela koketovat s tím doktorem, s doktorem Goodenoughem, který ji chodil ošetřovat. A teď si zase začala s tím mladíkem – to je taky doktor, taky řezník, ha, ha! Sakra, pane Warringtone, ta holka má náramně ráda hmoždíř a paličku, ta se jen třese na všelijaké pilulky, má tyhle věci náramně v lásce, a tak má teď jednoho studenta od sv. Bartoloměje – měl byste vidět, jak dovede rozesmát její sestřičky a jakými kouzly ji dovede vyléčit ze zármutku! Jen se na to jděte podívat, pane Warringtone – nejspíš zase u ní sedí ve vrátnici. Chcete-li se něco dovědět o slečně Fanynce, musíte se na ni zeptat toho mladého doktora, a ne takového starého šumaře, jako jsem já. – Sbohem, pane Warringtone, volá mě můj pacient.“

Z kapitánova pokoje se ozval hlas – velmi dobře známý hlas: „Bowsi, rád bych si kapku něčeho vypil, mám žízeň!“ Warrington asi nelitoval, když se dověděl, jak se věci mají – že se slečna, kterou Pen opustil, utěšuje s jiným, a tak se s dopáleným hudebníkem rozloučil.

Když procházel v bráně kolem dveří vrátnice, pan Huxter náhodou zrovna strašil holčičky tou maskou, o níž jsme se prve zmínili, a Fanynka se jeho šprýmům chabě usmívala. Warrington se trpce zasmál. „Jsou takovéhle všechny ženy?“ ptal se v duchu. „Snad znám jednu, která taková není,“ pomyslil si s povzdechem.

Když George na Piccadilly čekal na omnibus, setkal se náhodou s majorem Pendennisem, který jel týmž směrem, a tak starému pánovi vyprávěl, že Fanynku viděl a co se o ní dověděl.

Majora Pendennise to nesmírně potěšilo, a jak se od takového filozofa dá čekat, vyjádřil se o tom přesně tak jako prve Warrington. „Všechny ženy jsou stejné,“ řekl. „La petite se console. Namoutě, když jsem ve škole čítával v Telemachovi: Calypso ne pouvait se consoler – dál to už znáte, Warringtone – už tehdy jsem říkal, že to je nesmysl. Však to taky safra je nesmysl! A tak ona má nového soupiranta, co, ta slečna z vrátnice? Je to po čertech milá holka. Pen asi bude zuřit – co, Warringtone? Ale musíme mu to sdělit šetrně, nebo ho to tak navzteká, že za ní zas poběží. Musíme to s ním zaonačit nějak šikovně.“

„Snad by se měla paní Pendennisová dovědět, že se Pen v téhle věci zachoval tak čestně. Zřejmě si myslí, že se Pen na té dívce provinil, ale podle pana Bowse jednal jako správný chlap,“ řekl Warrington.

„Můj milý Warringtone, paní Pendennisová má zdraví v nepořádku a tak dále,“ odpověděl major a zatvářil se dost ulekaně, „a tak myslím, že bude nejlíp vůbec se jí o tomhle ani slovem nezmiňovat – nebo počkat – nechte to na mně. Promluvím si s ní sám, sdělím jí to hodně šetrně, to víte. Tu máte mé čestné slovo – hodně šetrně. A tak Calypso se utěšila, vida!“ Té uspokojivé zprávě se pak celou cestu v koutku omnibusu radostně v duchu uchichtával.

Pen byl velice zvědavý, co se dozví od svého vyslance, jak pořídil. Sotva se tedy octli spolu o samotě, začal se přítele dychtivě vyptávat.

„Pene, pamatuješ se na svou báseň Ariadna na Naxu?“ řekl Warrington místo odpovědi. „To se ví, byla to pekelně špatná rýmovačka.“

„No a –?“ zeptal se náramně vzrušeně Pen.

„Pamatuješ se, mladíku, co bylo s Ariadnou, když ji Theseus opustil?“

„To je lež! To je lež! Tohle přece není možné!“ vykřikl Pen a vyskočil z židle, v obličeji celý rudý.

„Jen se zas posaď, hlupáčku,“ řekl Warrington, dvěma prsty šťouchl do Pena a porazil ho zpátky na židli. „Takhle je to pro tebe lepší, mladíku,“ dodal smutně, jakoby v odpověď na zlostný ruměnec v Arturově obličeji.

KAPITOLA LVI
Na cizí půdě

Aby major Pendennis upokojil své svědomí a ulevil nebohé Heleně v jejích úzkostech o syna, splnil slib daný Warringtonovi aspoň tak dalece, že ji vyrozuměl o ukončené Arturově známosti s tou protivnou holkou z vrátnice, aby si už nemusela dělat starosti, že se s ní Artur nějak neopatrně zapletl a že by to snad mohlo vést k manželství, které by ho bylo nedůstojné. Artur se ovšem vzpamatoval z rány, jakou Warringtonova zpráva zasadila jeho samolibosti, a rovněž se mu ulevilo, když viděl, že slečna Fanynka z lásky k němu neumře a že se není třeba obávat nepříjemných následků jejich nešťastné a krátké známosti.

Naše milá společnost mohla tedy klidně uskutečnit zamýšlenou cestu na kontinent, a tak si „Artur Pendennis, rentier, voyageur avec Madame Pendennis, Mademoiselle Bell et George Warrington, particulier, âgé de 32 ans, taille 6 pieds (anglais), figure ordinaire, cheveux noirs, barbe idem, etc.“, obstarali cestovní pasy na konzulátě Jeho Veličenstva belgického krále v Doveru a z tohoto přístavu odpluli do Ostende, odkud se zvolna a pohodlně přes Bruggy a Gent vydali do Bruselu a na Rýn. Není naším cílem líčit tuhle tolikrát už procestovanou túru ani Lauřinu radost, že se prvně octla v těch tichých starobylých městech, ani Helenin obdivný zájem o ženské kláštery, do nichž se podívali a kde se málem zhrozila jeptišek v černých závojích, klečících s rozpřaženýma pažema před ozářenými oltáři, a prapodivného, okázalého rituálu katolických bohoslužeb. Bosí mniši na ulicích, korunované sochy svatých a bohorodiček v kostelech, před nimiž lidé poklekali a zbožně se modlili, což bylo podle jejího názoru v přímém rozporu s příkazy Písma, kněží v nádherných rouchách nebo ukrytí v ztemnělých zpovědnicích, divadelní představení a tančící obecenstvo v neděli – to všechno bylo pro naivní venkovskou paní něčím novým a při podívané na takovéhle obyčeje se pohoršovala a nevycházela z údivu. Když se mladíci vraceli k vdově a její adoptované dceři z večerní projížďky nebo procházky po městě, zastihli je u stolu nad modlitebními knihami, a když vešli do pokoje, Laura obyčejně ustala v předčítání některého žalmu nebo nějaké jiné stránky z bible, jež si Helena ze všech nejvíc oblíbila. Nedávné události v souvislosti se synem jí podryly zdraví – Laura s nepolevující, ač tajenou úzkostí střežila každé hnutí své nejdražší přítelkyně a chudák Pen se též neustále a oddaně věnoval matce, jejíž zraněné srdce překypovalo láskou k němu, ačkoli se před ni něčím tajil a ona se mučila úzkostí, ba skoro zlostí při pomyšlení, že ji snad někdo z jeho srdce vystrnadil nebo že jsou v jeho srdci tajná zákoutí, kam ona nesmí nebo si netroufá proniknout. Se steskem vzpomínala na blahořečené doby jeho dětství, kdy tomu tak nebývalo – kdy Artur před ní neskrýval žádné tajemství a ona pro něho na celém světě byla vším – kdy se jí v něžném objetí tak rád svěřoval se svými nadějemi a radostmi, se svými dětskými zármutky, ješitnými potěchami a triumfy – kdy ho měla u sebe doma jako v hnízdečku, než ho osud, sobectví a přirozené sklony odtamtud vypudily na toulky světem – než se odtamtud rozlétl na vlastních křídlech, s vlastní písničkou na rtech, aby si našel svůj vlastní domov a přivábil životní družku. Laura si její sžíravou úzkost a trýznivé zklamání uvědomovala, a jednou Heleně řekla: „Kdyby mě byl Pen miloval tak, jak sis to přála, byla bych si ho dovedla získat, ale byla bych ztratila tebe, mamičko, já vím, že bych tě byla ztratila. A mně nejvíc záleží na tom, abys ty mě milovala. Snad muži nevědí, co to je milovat, tak jako to víme my –,“ a Helena s těmito posledními Lauřinými slovy s povzdechem souhlasila, ačkoli proti první polovině jejího výroku protestovala. Ale já se domnívám, že slečna Laura měla pravdu v obojím, a obzvláště v tom druhém tvrzení – je to přece stará a všeobecně uznávaná pravda, že láskou se my muži obíráme tak asi hodinu, kdežto ženy celé noci a celé dny. Damon myslí na daně, kázání, vojenské přehlídky, účty od krejčího, povinnosti ve sněmovně a ví ďas na co ještě všechno – a Delia myslí jenom na Damona. Damon stojí vrytý do země jako dub (nebo sloup) – a Delia se kolem něho ovíjí jako břečťan nebo růže z Jericha. Pověz, Delie, není to tak? Není ti to vrozené, aby ses plazila u jeho nohou a líbala mu je, aby ses ovíjela kolem jeho pně a věšela ses na něj? A nestvořila příroda Damona k tomu, aby zarytě stál s rukama v kapsách kalhot a nechal si líbit, aby se hezká cizopasnice na něho zamilovaně věšela?

Starý Pendennis doprovodil přátele jenom do přístavu a rozloučil se s nimi na lodi – hlavní péčí o tu malou výpravu pověřil Warringtona. On sám se musel vydat na krátkou návštěvu k jednomu vznešenému muži, svému příteli, a pak měl v úmyslu přijet za švagrovou do německých lázní, kam se měla společnost odebrat. Major byl přesvědčen, že se svým nemocným příbuzným věnoval už dost dlouho, a tak si zaslouží trochu rozptýlení – v Tichém potoku, sídle jeho vznešeného přítele, budou nejlepší koroptve sice už málem odstřílené, ale je tam ještě možno střílet bažanty, a tak se starý Pendennis do toho pohostinného sídla rozjel a žil si tam v pohodlí a zábavě. Byli tam na návštěvě jeden vévoda z královského rodu, několik vynikajících státníků a nějací velice příjemní lidé – starému majorovi to dělalo dobře, když v Morning Post viděl své jméno v seznamu vynikajících osobností, které markýz Steyne hostí ve svém venkovském sídle Tichém potoku. Major dovedl být na takovém venkovském sídle velice prospěšný a příjemný. Na honu nebo v kuřáckém salóně dovedl mladíky rozesmát šprýmovnými anekdotami a kluzkými příběhy – smáli se nejen jim, ale i jemu. Dopoledne se dvorně ujímal dam v salónech jim vykázaných. Hosty, kteří tam byli noví, prováděl po parku a zahradách, ukazoval jim carte de pays a odkud je nejkrásnější pohled na zámek nebo na jezero – kde se bude kácet les, kudy vedla stará silnice, než postavili ten most a srovnali ten pahrbek – místo v lese, kde starý lord Lynx přistihl sira Phelima O’Neala na kolenou před mylady, atd., atd. Vrátným a zahradníkům říkal křestním jménem, věděl přesně, kolik má markýz služebnictva, kolik ho zasedá u stolu s hospodyní a kolik v čeledníku – každému a o každém měl co povědět, i tak trochu na každého. Byl v takovém venkovském sídle zkrátka neocenitelným hostem a po svých strázních si ty prázdniny bohatě zasloužil. Když si major mezi přáteli tak zaslouženě užíval pobytu na venkově, bylo mu možná docela vhod, že může odevzdat Warringtonovi velení nad rodinnou výpravou na kontinent a pověřit ho povinnostmi vůči dámám – a Warrington se velice rád ujal těch služeb, jak kvůli svému příteli, tak i kvůli celé té společnosti, která mu den ze dne působila víc a víc potěšení.

Warrington dobře znal německý jazyk i německou historii, a tak ochotně dával hodiny němčiny slečně Lauře, která zas byla velice ráda, že se v tom jazyku může zdokonalovat, ale Pen byl ještě moc slabý nebo líný, a nemohl se zatím pustit do studia němčiny. Warrington jim sloužil jako průvodce a tlumočník, Warrington se staral, aby zavazadla byla v pořádku naložena na loď a vyložena z lodi, objednával pokoje v hostincích a kočáry, vyřizoval finanční záležitosti a pečoval o to, aby svůj malý oddíl vždycky v pořádku vypravil na další cestu. Warrington zjistil, kde je anglikánský kostel, a když se tam paní Pendennisová se slečnou Laurou chtěly vydat, velice dvorně je tam doprovodil. Warrington chodil vedle osla, na němž paní Pendennisová podnikala podvečerní vyjížďky, objednával jí kočár, nosil jí nejnovější číslo Gallignani, staral se o to, aby naši znavení přátelé měli pohodlná místa k sezení na promenádě pod lipami, kde se po večeři tak příjemně poslouchala hudba lázeňské kapely. Nejeden Prušák s parádními kníry nebo švihácký Francouz, který si do lázní přijel zahrát trente-et-quarante, vrhal roztoužené pohledy na hezkou mladou Angličanku se svěže zbarvenou pletí, která tam byla v doprovodu bledé starší dámy, a byl by si s ní rád zacválal na koni nebo zatančil valčík. Ale Laura se na plesech neukazovala, leda jen jednou či dvakrát, kdy ji tam Pen ráčil doprovodit. Warrington, ten nebroušený diamant, neměl výcvik u tanečního mistra a nedovedl tančit valčík, ale byl by se tomu rád naučil, kdyby mohl mít takovou tanečnici jako Laura. – Takovou tanečnici! Nesmysl – jak může takovému nemotornému starému mládenci vůbec napadnout, aby myslel na tanečnice a valčík? Nač tam ty dámy vlastně obskakuje? Nač se tam zpíjí rozkoší, když ví, že pak bude zase sám, že bude jenom litovat a smutně toužit? A přece s nimi zůstával. Když člověk viděl, jak o paní Pendennisovou ustavičně pečuje a jak nad ní bdí, byl by si pomyslil, že je asi její syn nebo nějaký dobrodruh, který chce vyženit peníze, nebo přinejmenším že na ní chce vyloudit nějakou vzácnou odměnu nebo výhodu. A na tohle Warrington velmi pravděpodobně pomýšlel – jak čtenář zatím snad už objevil, vypráví tento náš příběh o sobectví a téměř každá postava v něm – podle své povahy, více či méně šlechetné než Warringtonova, a podle toho, jak to ve světě chodí – má na zřeteli především svou vlastní osobu. A tak se i Warrington ze sobectví tolik věnoval Heleně, která se zas ze sobectví věnovala Penovi, a ten se prozatím sobecky věnoval sobě, protože neměl nikoho jiného a nic, co by ho bylo zaujalo, leda ovšem matčino zdraví, jímž se vážně a skutečně znepokojoval. Ale přestože byli hodně pohromadě, moc toho spolu nenamluvili a soužití měli stále zkalené mrakem.

Laura se na Warringtona každodenně těšila a vítala ho den ze dne upřímněji a radostněji. Najednou s ní dovedl mluvit jako ještě nikdy s nikým, pokud se pamatoval. Každou chvíli se přistihl při nějakém dvorném projevu, nad nímž musel sám žasnout. Nebo se třeba přistihl, jak si v zrcadle sklíčeně prohlíží vějířky vrásek kolem očí, pár stříbrných praménků ve vlasech nebo všetečných stříbrných vousů ve sveřepé černé bradce. Přistihl se, jak si na kolonádě prohlíží švihácké mladíky – světlovlasé sešněrované Němce – křepké Francouze s nalakovanými knírky a v pěkných lesklých botkách – nebo nějakého anglického dandyho, třeba Pena, jak se tváří povýšeně a nonšalantně, až to člověka dráždí. A každému z nich záviděl tu přednost, jíž vynikal, nebo jeho mládí či hezký zjev, poněvadž věděl, že jemu se těch předností nedostává. A večer co večer se s malým kroužkem přátel rozcházel s těžším srdcem, a když se octl ve svém bytě poblíž místa, kde bydleli oni, noc co noc se cítil osamělejší a nešťastnější.

Helena nemohla nepozorovat, jak na nich Warrington lpí. Už pochopila, proč majoru Pendennisovi (mlčky se vždy stavěl nepřátelsky proti jejímu zamilovanému plánu) tolik záleželo na tom, aby se Warrington s nimi vydal na cestu. Laura se upřímně vyznávala ze své velké a nadšené úcty k němu, a Artur nehnul ani prstem. Arturovi se asi nechtělo vidět, co se děje, nebo do toho nechtěl zasahovat, nebo tomu dokonce napomáhal. Vzpomínala, jak často říkával, že nechápe, jak může muž požádat ženu o ruku po druhé, když ho jednou odmítla. Zakoušela muka – tajně sváděla boj se synem, tím nejdražším, co měla na světě – trýznila se pochybnostmi o Lauře, s nimiž si netroufala se svěřovat – měla zlost na Warringtona, tak hodného a šlechetného. Není divu, že jí léčivé prameny v Rosenbadu neprospívaly a lázeňský lékař doktor Glauber, který ji chodil ošetřovat, zjišťoval, že nebohé paní léčení vůbec nepomáhá. Ale Pen se po nemoci rychle zotavoval – úžasně vytrvale denně ze čtyřiadvaceti hodin prospal dvanáct, spořádal ohromné porce jídla a po pár měsících znovu nabyl téměř tolik tělesné síly a váhy, kolik měl před tím, než se rozstonal.

Asi po dvoutýdenním pobytu a odpočinku v lázních přišel dopis od majora Pendennise, který psal, že za nimi brzy přijede do Rosenbadu, a zanedlouho po tom psaní se major skutečně objevil v doprovodu věrného komorníka Morgana, bez něhož se nemohl nikam hnout. Na cestách major nosil slušivý mladistvý cestovní oblek a zezadu by ho byl každý pokládal za jednoho z těch mladíků, kterým Warrington tolik začínal závidět jejich štíhlý pás a mladistvý zjev. Teprve na majorově chůzi bylo pozorovat zhoubné působení času – kolena měl věkem zesláblá a nožky, které si ten veselý starý cestovatel stále ještě vměstnával do úhledných botiček, už neběhaly tak čile jako dřív. Toho podzimu byli v Rosenbadu všelijací velmožové, naši i cizí. Večer po svém příjezdu pročítal starý Pendennis seznam lázeňských hostí s velkým uspokojením, měl radost, že mezi těmi vznešenými osobnostmi nalezl některé své známé a že se mu zanedlouho dostane té cti, aby synovce představil německé velkovévodkyni, ruské princezně a anglickému markýzovi. Pen neměl docela nic proti tomu, aby se s takovými osobnostmi seznámil, protože měl zálibu ve vznešené společnosti a ve všech těch nádherách a příjemnostech, které k ní patřily. Ještě téhož večera se starý pán, opřený o synovcovu paži, odhodlaně ukázal v sálech lázeňské herny a v trente-et-quarante prohrál či vyhrál pár napoleonů. Říkal, že nehraje, ani aby prohrával, ani aby vyhrával – hraje jen proto, že to dělají druzí, a rád si vsadí do hry nějaký ten napoleon, ať to dopadne, jak chce. Upozorňoval synovce na Rusy a Španěly, kteří se sázejí o hromádky zlaťáků, a takovou hráčskou vášeň prohlašoval za špinavost a barbarství. Tam kde je hra v módě, ať si anglický gentleman tedy zahraje, ale měl by to pro něho být sport – neměl by se tím ani přespříliš vzrušovat, ani skličovat. – A vyprávěl, že byl svědkem, jak jeho přítel markýz Steyne, tehdy ještě lord Gaunt, prohrál v Paříži na jedno posezení osmnáct tisíc, načež tři večery po sobě rozbil bank a neprojevil nejmenší rozrušení ani při té prohře, ani při výhře. – „A tomuhle říkám chování anglického gentlemana,“ prohlásil starý pán, který se tím vzpomínáním rozehřál. „Jenže to, čemu říkám vznešené způsoby, najde se dnes už jen u nás a u několika rodin ve Francii.“

Když šla kolem jedna ruská princezna, jejíž pověst už dávno přestala být pochybná, nebo nějaká zchátralá anglická lady, která se zatím stále ještě se svým věrným průvodcem ukazuje v takových veselých střediscích radovánek, starý major se o nich čiperně a škodolibě rozpovídal – vyprávěl synovci úžasně zajímavé podrobnosti z jejich bohatýrského života a pobavil ho tisícerými skandálními historkami. Safra, vždyť se ještě cítil docela jako mladík, jak řekl Penovi, když se s ním zastavila princezna Obstropská a s červeně nalíčeným úsměvem ho oslovila – v patách jí byl obrovský lokaj s teplým šálem. Major ji ještě pamatoval, jak v roce čtrnáctém hrála v pařížských bulvárních divadlech, než se tam s ní oženil Obstropski, pobočník cara Alexandra (nesmírně talentovaný mladý muž, který toho věděl hodně o smrti cara Pavla a dovedl po čertech dobře hrát karty). Major nesmírně dvorně a uctivě princeznu požádal o dovolení, aby jí směl představit svého synovce Artura Pendennise – a tomu pak ukázal ještě jiné osobnosti, jejichž jména byla právě tak slavná a životní osudy zrovna tak povznášející. Co by tomu byla říkala chudinka Helena, kdyby byla ty historky slyšela a kdyby byla věděla, jakým osobám její švagr Artura představuje? Jen jedinkrát, opřená o Arturovo rámě, prošla sálem, kde se u zelených stolů zahajovala hra a ochraptělí krupiéři vykřikovali osudná slova Rouge gagne a Couleur perd. Ihned zděšeně ucouvla z toho pandemonia a úpěnlivě Pena prosila, aby jí slíbil na své čestné slovo, že se u těch stolů nikdy nepustí do hry. Ale výjev, který prostoduchou vdovu tolik vystrašil, starého světáka náramně bavil a takřka ho omladil! Vzduch, v němž se div nezalkla, mohl on vesele vdechovat. To, co ona pokládala za správné, podle něho správné nebylo – to, čím on žil, byl pro ni jed. Lidští tvorové jsou už takhle rozmanitě uzpůsobeni a je to báječné, že je jich na světě taková spousta odrůd! Ale ke cti pana Pena musíme prohlásit, že čestně dostál slibu, jejž matce dal, a důrazně strýci řekl, že ve svém rozhodnutí setrvá.

Majorův příjezd měl skličující účinek alespoň na tři z našeho kroužku známých – na Lauru, která si ho zrovna moc nevážila, na Warringtona, který se k majorovi bezděčně choval trochu povýšeně a pohrdlivě, a na bojácnou a vylekanou vdovu, která se děsila, že major jí překazí její zamilované, ačkoli už téměř beznadějné plány, pokud šlo o syna. A vskutku – major nevědomky přivezl zprávy, které měly katastrofálně postihnout všechny naše přátele.

Pen s oběma dámami si najali byt v městě Rosenbadu, hodný Warrington jim bydlil zcela nablízku, a když přijel do Rosenbadu major, ubytoval se vždycky (jak se slušelo na jeho důstojné společenské postavení) v jednom ze vznešených hotelů, buď U Římského císaře, nebo U Čtyř ročních dob, kde se dvě až tři sta hazardních hráčů, požívačných zhýralců nebo invalidů každodenně přejídalo u ohromné table d’hôtel. Do tohoto hotelu přišel Pen ráno po majorově příjezdu povinně strýci složit poklonu a v jeho salónku uviděl vykartáčované majorovy klobouky a vyžehlené kabáty, jak je tam rozložil pan Morgan – krabice na došlou a vyřízenou poštu, pouzdra na deštníky, průvodce, mapy, cestovní pasy a všelijaké jiné nezbytnosti, potřebné anglickému cestovateli, to všechno tam bylo pěkně urovnáno, jako by to na svého pána čekalo v jeho vlastním bytě v Bury Street. Všechno tam už bylo pro majora připraveno, od láhve čerstvě naplněné v lékárně až po starou modlitební knihu, bez níž se major jakživ nevydal na cesty, neboť svědomitě chodil do anglikánského kostela v každém místě, které poctil tím, že v něm nějaký čas pobyl. Dělá to každý, jak říkal, dělá to každý anglický gentleman – a zbožný major nikdy nevynechal jedinou příležitost, kdy bylo záhodno, aby se ukázal ve svatostánku své státní církve, zrovna tak, jako by mu v životě nebylo napadlo, že návštěva u anglického velvyslance v hlavních městech na kontinentě nepatří k jeho povinnostem.

Když Pen přišel, starý pán se teprve vrátil z lázní, jimiž je Rosenbad proslulý a které tam bere každý, takže ještě neukončil svou dopolední toaletu. Vesele zavolal na Artura z ložnice, kde měli oba s Morganem plné ruce práce, a za chvíli odtamtud vyšel komorník a přinesl Arturovi balíček – všechny dopisy a veškerou poštu, jak řekl Morgan, kterou mu přivezl z jeho londýnského bytu a v níž byla hlavně čísla Pall Mall Gazette. Pan Finucane se totiž domníval, že si je jeho spolupracovník rád přečte. Čísla časopisu byla svázána dohromady a dopisy byly ve velké obálce s adresou Penovou, kterou na ni sám vlastnoručně napsal.

Mezi dopisy bylo psaníčko adresované „Velevážený pan p. Artůr Pendennis“ jako to předešlé, o němž jsme už slyšeli – když je Artur uviděl, očividně se zarazil a začervenal a pak je četl s trýznivým účastenstvím, s upřímnou soustrastí a uctivým zájmem. Fanynka Boltonová psala, že byla v Arturově domě a dověděla se, že odjel – že odjel do Německa a nezanechal jí ani slůvko – ani neodpověděl na její poslední psaní, v kterém ho prosila jen o jediné vlídné slovo – ani jí nepůjčil ty knihy, které jí slíbil ve šťastnějších dobách, než se rozstonal, a které by si byla tak ráda nechala jako památku na něho. Psala, že nechce mít za zlé těm, kdo ji zastali u jeho lože, když blouznil v horečce a nikoho nepoznával, a vyhnali ji od něho bez jediného slova. Tehdy myslela, že z toho bude mít smrt, ale doktor Goodenough byl moc hodný – ošetřoval ji a zachránil jí život, jenže ten život teď pro ni už nemá cenu. Ale odpouští všem a bude se vždycky modlit za Artura. Když byl tak nemocný, dali mu ostříhat vlasy, a ona byla tak smělá, že si jednu kadeř jeho vlasů nechala pro sebe – teď se k tomu přizná. Smí si ji nechat dál, nebo jeho mamá zakáže, že si nesmí nechat ani tohle? Ochotně ho ve všem uposlechne – nemůže nikdy zapomenout, že byly doby, kdy byl tak hodný – ach, tak hodný a laskavý na chudinku Fanynku.

Když major Pendennis, ustrojený, svěží a se zálibným úsměvem, vešel z ložnice do salónku, zastihl tam Artura s tím psaníčkem v ruce a s rozzuřeným výrazem v obličeji, což starého pána překvapilo. „Zprávy z Londýna, milý hochu?“ zeptal se dost zaraženě. „Vrhají se na tebe věřitelé, že se tváříš tak mrzutě?“

„Strýče, víte něco o tomhle dopise?“ zeptal se Artur.

„O jakém dopise, prosím?“ řekl major chladně – ihned pochopil, co se stalo.

„Však víte, jak to myslím – co víte o slečně – o Fanynce Boltonové – o té nebohé, milé dívce?“ vybuchl Artur. „Kdy to byla u mne v bytě? Byla tam, když jsem blouznil – a já jsem si představoval, že to je – byla tam tedy? A kdo ji odtamtud vyhnal? Kdo zadržoval ty dopisy, které mi poslala? Kdo se to opovážil? Byl jste to vy, strýče?“

„Nemám ve zvyku tajně prohlížet gentlemanům dopisy ani odpovídat na takové zatraceně drzé otázky,“ rozkřikl se major – celý se třásl rozčilením a rozhořčením. „Když jsem k tobě přijel, ačkoli se mi to tehdy moc málo hodilo, byla u tebe v bytě nějaká dívka – a dostat na oplátku za mou lásku k tobě takovouhle safra odměnu, to věru není nic příjemného – docela nic příjemného.“

„O to tady nejde, prosím,“ prohlásil Artur horkokrevně. „Ale – ale – odpusťte mi to, prosím. Byl jste, vždycky jste byl na mne velice hodný – ale ptám se vás znovu: Nebyl jste na tuhle chudinku moc příkrý? To vy jste ji ode mne vyhnal?“

„Jakživ jsem na tu dívku nepromluvil ani slovo,“ odpověděl strýc, „a nevyhnal jsem ji od tebe – zkrátka o ní vůbec nic nevím, vůbec o ní nechci nic vědět – pro mne vůbec neexistuje.“

„Tak to udělala má matka!“ vybuchl Artur. „Má matka tedy ji, chudinku, ode mne vyhnala?“

„Opakuji, že o tomhle nic nevím,“ prohlásil umíněně major. „Mluvme o něčem jiném, je-li libo.“

„Jakživ neodpustím tomu, kdo tohle udělal,“ řekl Artur, vyrazil ke dveřím a popadl klobouk.

Major vykřikl: „Počkej, Arture, proboha, počkej!“ ale Artur ho ani nevyslechl – vyřítil se z pokoje a za chvilku ho major už viděl, jak se rychle žene ulicí, která vedla k jeho bytu.

„Dávejte snídani!“ řekl starý pán Morganovi, ale zůstal stát u okna, kroutil hlavou a díval se za synovcem. „Chudinka Helena – chudinka nebohá! Z tohohle bude hádka. Já jsem věděl, co z toho bude – safra, tohle může špatně skončit!“

Když přišel Pen domů, našel v salónku jen Warringtona – čekal na dámy, protože je chtěl doprovodit do kostela, kde se malá anglická kolonie v Rosenbadu zúčastňovala nedělních bohoslužeb. Helena a Laura se zatím ještě neukázaly – Heleně nebylo dobře a Laura zůstala u ní. Pen byl tak hrozně rozzlobený, že se nemohl dočkat, až svému hněvu dá průchod. Fanynčin dopis hodil přes stůl příteli. „Přečti si tohle, kamaráde,“ řekl. „Ošetřovala mě v nemoci, vyrvala mě ze spárů smrti, a takhle se k té chudince zachovaly! Zadržely dopisy, které mi poslala, zacházely se mnou jako s malým dítětem a s ní, s chudinkou, jako se psem! Tohle udělala má matka!“

„Jestli to udělala, nesmíš zapomínat, že je tvá matka,“ řekl Warrington.

„Když to udělala ona, je to tím větší hřích,“ odpověděl Pen. „Měla se té dívky ujmout jako její ochránkyně, a nejednat s ní jako nepřítel. Měla by před ní padnout na kolena a vyprosit si od ní odpuštění! Já bych to měl udělat, a udělám to! Děsím se toho, jak krutě se k ní matka zachovala. Vždyť ta dívka mi dala všechno, co má, a tohle je odměna! Ona mi obětuje všechno, a ony ji odkopnou!“

„Pst!“ napomenul ho Warrington. „Mohly by tě tam vedle slyšet!“

„Slyšet? Ať mě tedy slyší!“ rozkřikl se Pen ještě hlasitěji. „Ti, kdo mi dovedou zadržovat dopisy, ať si tedy poslechnou, co mluvím. Prohlašuji, že se s touhle dívkou jednalo hanebně a že udělám, co je v mé moci, abych to napravil. Ano, udělám!“

Dveře do sousedního pokoje se otevřely a vyšla z nich Laura s bledou a přísnou tváří. Vrhla na Pena pohled a v očích se jí zablýskla vyzývavá pýcha a pohrdlivost. „Arture, mamičce je moc špatně,“ řekla. „Je to zlé, že mluvíš tak nahlas – moc ji to rozrušilo.“

„Je to zlé, že vůbec musím takhle mluvit,“ odbyl ji Pen. „A mám toho ještě hodně co říci, než s tímhle budu hotov.“

„Myslím, že máš-li k tomu ještě co říci, nebude asi pro mne vhodné, abych to slyšela,“ řekla Laura povýšeně.

„Jak je libo, poslouchej to či neposlouchej,“ odpověděl Pen. „Teď jdu k mamince a promluvím si s ní.“

Laura k němu rychle přistoupila, aby ji přítelkyně vedle v pokoji neslyšela. „Teď ne, prosím,“ řekla Penovi. „Jestli to uděláš, mohl bys ji zabít. Svým chováním ses už beztak dost přičinil, aby byla nešťastná.“

„Jakým chováním?“ rozkřikl se Pen zuřivě. „Kdo se opovažuje vytýkat mi mé chování? Kdo se opovažuje plést se mi do mých věcí? To ty ji ponoukáš, aby mě takhle podezírala?“

„Už jsem řekla, že se nesluší, abych o takovýchhle věcech vůbec slyšela a mluvila,“ prohlásila Laura. „A pokud jde o mamičku, věř mi, že kdyby se byla zachovala jinak, než se zachovala k té – k té osobě, o kterou máš zřejmě tak vřelý zájem, byla bych musela z tvého bytu odejít já místo té – té osoby.“

„Nebesa! Tohle už přestává všechno!“ rozkřikl se Pen a zuřivě zaklel.

„Snad sis právě to přál,“ řekla Laura a prudce pohodila hlavou. „Ale teď už s tímhle přestaň, prosím – nejsem zvyklá poslouchat takovéhle věci a takovéhle řeči,“ a s důstojným pukrlátkem odešla vedle do pokoje – než se obrátila a zavřela za sebou dveře, ještě se svému protivníkovi vyzývavě podívala do tváře.

Pen byl bez sebe úžasem, překvapením a zlostí, že ho někdo může takhle ohavně a nerozumně podezírat. Když Laura odešla, hlučně a trpce se rozesmál a jako člověk, který se při bolestné operaci chechtá, aby nesténal, podrážděně a potupně se posmíval svému utrpení i té, která ho tak žárlivě podezírala. Jeho smích byl trpce vyčítavý, nebyl to nemužný a zlostný výraz krutého utrpení a nezasloužené trýzně – ty dvě ženy vedle v pokoji jej slyšely, stejně jako předtím některé jeho nešťastné výrazy, a pochopily jej nesprávně, právě tak jako tamty výrazy. Zraněným, citlivým srdcem Heleniným projel jako dýka – bodal do srdce i hrdou Lauru a vydráždil ji k hněvu a opovržení. „A tomuhle otrlému zhýralci –,“ pomyslila si, „který se ještě chlubí takovými sprostými pletkami, jsem zadala své srdce!“ – „Proviňuje se proti nejposvátnějším přikázáním,“ říkala si Helena. „To stvoření, ke kterému plane takovou vášní, je mu milejší než vlastní matka – a když ho někdo za to kárá, ještě se směje a je na ten hřích snad i pyšný! Slyšela jsem ho, jak řekl ‚A ona mi dala všechno, co má,‘“ vzpomněla si nebohá vdova, „tak vida, ještě se tím pyšní a nepomyslí, že to jeho matce div neutrhne srdce!“ Měla pocit, jako by z toho rozrušení, zahanbení, zármutku a pokoření snad měla umřít – jako by ji taková bezcitnost zabíjela.

Warrington zase myslil na Lauřina slova: „Snad sis právě to přál.“ – „Pořád Pena miluje,“ řekl si. „To se v ní ozývala žárlivost.“ – „Pojď se mnou, Pene. Pojď pryč – pojďme spolu do kostela, tam se uklidníš. Tuhle věc musíš matce vysvětlit. Jak je vidět, nezná celou pravdu – ani ty ji celou neznáš, kamaráde. Pojď se mnou, pohovoříme si o ní.“ A zase si v duchu připomněl: „Snad sis právě to přál.“ – „Ano, miluje ho. Proč by ho neměla milovat? Koho jiného by měla milovat? Může být mně něčím jiným než nejdražší, nejčistší a nejlepší ženskou bytostí na světě?“

Nechali tedy ženy v sousedním pokoji, aby se tak jako oni obíraly vlastními úvahami, a odešli – každý pohroužen do svých myšlenek, a tak hezký kus cesty mlčeli. „Tuhle věc musím nějak napravit,“ říkal si hodný George, „protože ona ho pořád miluje – a jeho matku musím uklidnit, pokud jde o tu druhou dívku.“ A s tím šlechetným úmyslem začal Penovi obšírněji vyprávět, co mu Bows řekl o slečně Boltonové, jak je vrtkavá, a vylíčil příteli, že sám byl svědkem, jak se chovala k Huxterovi. Nakonec prohlásil, že ta dívka je zřejmě lehkomyslná koketa, ačkoli její dobromyslnou shovívavost vůči panu Huxterovi snad hodně přehnal.

Jenže všechno to, co o Fanynce tvrdil Bows, bylo diktováno jeho nesmyslnou žárlivostí a vztekem – a tak Warringtonovo vyprávění, místo aby zmírnilo Penovu nově zrozenou touhu po setkání s Fanynkou, naopak ještě víc Pena roznítilo a rozlítilo – ještě víc než předtím mu záleželo na tom (jak o sobě neustále tvrdil), aby Fanynce vymohl spravedlnost. Brzy pak dorazili ke kostelu, ale pravděpodobně žádný z nich nevnímal snad ani slovo z toho, co pan Shamble kázal – tolik byli oba zabráni do svých úvah. Po bohoslužbách k nim přišel major v paruce, pečlivě vykartáčovaném klobouku a s nejbezstarostnějším, nejveselejším obličejem. Chválil je, že se ukázali v kostele, znovu prohlásil, že v cizině si má dát každý, kdo je comme-il-faut, záležet, aby ho lidé viděli na anglikánských bohoslužbách. Na zpáteční cestě se dobromyslně rozpovídal, náramně se snažil mladíky bavit, ukláněl se známým, které míjeli, a naivně se domníval, že Pen a George jsou nadšeni jeho anekdotami, které ti dva poslouchali mlčky, trpně a téměř pohrdavě.

Při kázání pana Shambla (anglikánského duchovního, který se dával na sezónu najímat hned tu, hned zase jinde na kontinentě v místech, kam jezdili Angličané, byl zadlužený, oddával se pití, a dokonce prý i ruletě) se Pen pořád vztekal, že ho ty ženské takhle podezírají, a vydrážděně uvažoval o tom, jak by se měl proti tomu vzbouřit a vynutit si spravedlnost – byl přesvědčen, že si ji zaslouží. A Warrington zase myslil na to, že i pro něho nastala kritická situace – že je na čase, aby přerušil styky, které mu den ze dne působí čím dál tím větší trýzeň a přitom mu jsou čím dál tím dražší. Ano, už je na čase. Udělal si na ta slova „Snad sis právě to přál“ přísné kázání a v temné kryptě svého srdce si řádně vyčinil, zatím co pan Shamble blábolil na kazatelně.

KAPITOLA LVII
„Pronajme se Dubí“

Nebohá vdova (s pomocí věrné Marty z Dubí, která se smála a divila německým obyčejům a sama se ujala dozoru nad jejich skromnou domácností) uspořádala na počest majorova příjezdu malou hostinu, jíž se však zúčastnili jen pánové – major Pendennis a jeho dva mladší přátelé, poněvadž Helena vzkázala, že jí není dobře a nemůže s nimi povečeřet, a Laura ji nechtěla nechat samotnou. Major se snažil bavit celou společnost a nepozoroval nebo nechtěl pozorovat, jak jsou oba jeho spolustolovníci ponuře zamlklí. Teprve večer přišly za nimi do salónku Helena a Laura. Helena se v chůzi opírala o Lauru – postavila se zády k oknu, takže Artur v setmělém pokoji neviděl, jak je v obličeji bledá a ztrápená. A když přistoupila k Penovi, kterého od rána nespatřila, jemně se mu opřela rukama o ramena a něžně ho políbila, Laura se od ní vzdálila na druhý konec pokoje. Pen zpozoroval, že se matce chvěje hlas a že se celá třese, že má chladnou zpocenou ruku, když ho pohladila po čele a lítostivě ho políbila. Podívaná na její utrpení ho jaksi ještě víc vydráždila k zarputilému hněvu. Téměř jí chudince ani neoplatil políbení a na její prosebný pohled odpověděl tím, že se zatvářil tvrdě a hrozně přísně. „Tak ošklivě mě podezírá,“ pomyslil si, „a ještě se přitom tváří jako mučednice.“ – „Vypadáš moc špatně, dítě,“ řekla. „Takhle tě nerada vidím.“ A nejistým krokem přešla k pohovce, ale pořád ještě nepouštěla jeho ruce ze svých hubených, studených, zpocených prstů, ačkoli v nich spočívaly bezvládně.

„Mám věru proč být mrzutý, matko,“ řekl Pen ochraptělým hlasem – a když promluvil, Heleně se tak prudce rozbušilo srdce, že zůstala sedět polomrtvá a němá hrůzou.

Warrington, Laura i major Pendennis takřka zatajili dech – uvědomovali si, že bouře propukne.

„Dostal jsem poštu z Londýna,“ pokračoval Artur, „a jeden z těch dopisů mi způsobil takovou bolest, jakou jsem snad jakživ nezakusil. Dozvěděl jsem se z něho, že některé dřívější dopisy, které jsem měl dostat, byly mi neprávem zadrženy, že – že jedna dívka, která mě zahrnula velkou láskou a péčí, zakusila kruté bezpráví – že ses k ní zachovala ukrutně.“

„Přestaň, proboha!“ okřikl ho Warrington. „Vždyť je nemocná – copak nevidíš, že je nemocná?“

„Nechte ho mluvit,“ ozvala se chabě Helena.

„Jen ho nechte mluvit, ať ji zabije!“ řekla Laura a přiskočila k ní. „Prosím, jen mluv dál – i kdyby z toho měla mít smrt!“

„To vy jste kruté!“ rozkřikl se Pen ještě zoufaleji a divočeji, protože se jeho srdce, od přírody měkké a citlivé, rozhořčeně bouřilo proti nespravedlivému utrpení, které bylo kvůli němu způsobeno. „To vy jste kruté, když mě můžete takhle trýznit! To vy jste kruté, když mi můžete vyčítat takovou špatnost, když mě můžete podezírat z takové špatnosti, když můžete takhle krutě podezřívat osoby, které mě milují – ano, osoby, které mě milují, které jsou ochotny kvůli mně všechno snášet a kterými vy opovrhujete, po kterých vy šlapete, protože pocházejí z nižších vrstev než vy. Mám vám povědět, co udělám – co jsem odhodlán udělat, teď když vím, jak jste se k ní zachovaly? – Vrátím se k té chudince, kterou jste ode mne vyhnaly, a poprosím ji, aby se mnou sdílela můj domov. Udělám vám to na zlost, vy pyšné, když ji tak pronásledujete nemilosrdným podezíráním, jímž urážíte ji i mne!“

„Znamená to, Pene, že se chceš –,“ ozvala se Helena s rozdychtěnýma očima a s rozevřenou náručí, ale Laura ji zarazila. „Pst, ticho, drahá mamičko,“ napomenula ji a vdova zmlkla. Třebaže Pen mluvil tak rozlíceně, chtěla mermomocí slyšet, co jí poví dál. „Jen mluv, Arture, jen mluv, Arture,“ řekla a div při těch slovech neomdlévala.

„Nebude mluvit, safra, nebo já ho aspoň nebudu poslouchat!“ prohlásil major a celý se třásl hněvem. „Jestli se po tom všem, co jsme pro tebe udělali, po tom všem, co jsem já pro tebe udělal, opovážíš urazit vlastní matku a zhanobit naše jméno tím, že se spojíš s tou sprostou kuchyňskou děvkou, jen to safra udělej – ale my se k němu pak už nikdy nebudeme znát, švagrová. Já si myji ruce, prosím – dělej si, co chceš, ale já si myji ruce. Jsem starý člověk – dlouho tady na světě už nebudu. Pocházím z jedné z nejstarších a nejváženějších rodin v Anglii a doufal jsem, že než natáhnu bačkory, tenhle hoch – kterého jsem měl safra tak rád, kterého jsem vychoval a o kterého jsem se staral jako otec, u Joviše – jednou něco dokáže, abych se přesvědčil, že naše jméno – ano, že jméno Pendennis nezůstane po nás zneuctěno! – Ale jestli on to nechce dokázat, tak prosím, ať si safra pro mne za mne dělá, co chce. Proboha, můj otec i bratr Jack patřili k nejhrdějším lidem v Anglii, a já bych si nikdy nebyl pomyslil, že mé jméno bude jednou takhle zneuctěno – nikdy – a tím víc se stydím, že tohle udělá Artur Pendennis.“ Starému pánovi selhal hlas – major zavzlykal a bylo to po druhé, co mu Artur vyloudil slzy zpod svraštělých víček.

Když Pen slyšel ten vzlykavý tón jeho hlasu, zlost ho okamžitě přešla – přecházel celou tu dobu sem tam po pokoji, ale v tu chvíli zůstal stát. Laura byla u pohovky, na níž seděla Helena, a Warrington až dosud byl téměř němým, ale účastným svědkem rodinné bouře. Než major domluvil, téměř se už setmělo – po jeho vášnivém výbuchu se v zešeřelém pokoji rozhostilo mlčení, do něhož najednou vpadl rozechvělý, hluboký hlas Warringtonův. Všichni s dojetím poslouchali, co jim poví.

„Dovolíte, milí přátelé, abych vám řekl něco o sobě? Jste na mne tak hodná, paní Pendennisová – i vy, Lauro, jste na mne velmi laskavá – doufám, že vám takhle snad smím někdy říkat – drahý Pen a já jsme dobří přátelé – a tak – a tak jsem vám chtěl už dávno povědět něco ze svého života – byl bych vám to vyprávěl už dříve, ale je to smutná historie a musím vám tím prozradit tajemství ještě jedné osoby. Ale pro Artura snad bude dobře, když je bude znát – vůbec je správné, abyste je znali všichni, co jste tady. Aspoň na chvíli zapomenete na tu druhou věc, která vám všem následkem nešťastného nedorozumění působí tolik utrpení. Mám vám to, prosím, vyprávět, paní Pendennisová?“

„Mluvte, prosím vás,“ odpověděla Helena – víc neřekla, vlastně o to vyprávění neměla velký zájem – byla úplně zaujata jinou myšlenkou, k níž jí zavdala podnět Penova slova. V hrůzné předtuše začínala doufat, že mohl-li takhle mluvit, znamená to snad, že se nestalo to, čeho se obávala.

George si nalil sklenici vína, vypil ji naráz a spustil. „Vy všichni mě znáte tak, jak se vám jevím – jako člověka, kterému vůbec nezáleží na tom, aby to ve světě někam dotáhl – kterému nezáleží na tom, jakou má pověst – který žije někde v podkroví, z ruky do úst, ačkoli má přátele a dobré jméno a snad i určité schopnosti, jichž by mohl využít, kdyby měl pevnou vůli. Ale já ji nemám. Pravděpodobně v tom podkroví umřu osamělý. K tomu osudu jsem se přikoval sám jako docela mladý hoch. Mám vám povědět, proč mě hlavně začal Artur před lety zajímat a proč jsem k němu pocítil takovou náklonnost, hned jak jsem se s ním seznámil? Spolužáci z naší koleje v Oxbridgi mluvili o tom jeho románu s herečkou z Chatteris, o kterém se mnou Pen od té doby už mnohokrát hovořil. Vím, že nebýt majorova obratného zásahu, byla by ta dáma teď možná vaše snacha, paní Pendennisová. V téhle tmě na Pena nevidím, ale jistě se červená, a snad i slečna Bellová, a přítel major Pendennis se asi směje, a právem – protože vyhrál. Jaký by teď byl Arturův úděl, kdyby se byl v devatenácti letech připoutal k nevzdělané ženě starší než on, s kterou by duševně neměl docela nic společného? Jací by z nich mohli být rovnocenní partneři pro celý život – bez vzájemné důvěry a brzy i bez lásky? Mohl by Pen být v takovém životě šťastný? Jestli před chvílí vyhrožoval, že uzavře podobný sňatek, ujišťuji vás, že z něho mluvila zlost – promiňte, paní Pendennisová, ale ta zlost je docela přirozená, neboť se v tomto případě zachoval čestně a šlechetně – mohu to tvrdit, protože mi je známo, jak to všechno bylo – zachoval se velice šlechetně a mužně, s velkým sebezapřením (což je u něho vzácné) – a najednou zjistil, že ho někteří jeho přátelé nepěkně podezírají, a ještě k tomu se dozvěděl o nespravedlivém jednání vůči jedné nevinné osobě, které byste všichni měli být zavázáni velkou vděčností.“

Helena chtěla při těch slovech vstát, a když to Warrington viděl, zeptal se jí: „Neunavuje vás to, paní Pendennisová?“

„Ach ne – mluvte dál – mluvte dál,“ řekla rozradostněná Helena, a tak pokračoval.

„Už víte, že jsem ho měl rád, poněvadž jsem věděl o té jeho první lásce – doslechl jsem se o tom v koleji z klepů, které se tam trousily – a poněvadž – odpusťte mi, slečno Lauro, co teď řeknu – mám rád lidi, kteří se dovedou vášnivě a nerozumně zamilovat do ženy. Proto se z nás stali přátelé – jsme tady přece všichni přátelé – navždy, viďte?“ dodal tišším hlasem a naklonil se k Lauře. „Pen mi byl v mé samotě a v mém neštěstí velkou útěchou a dobrým kamarádem.

Vidíte, nenaříkám na svůj osud – nikomu to v životě nedopadne tak, jak by chtěl – a já si ve své podkrovní komůrce, kde jste mi nechali ty květiny, se svými knihami a s dýmkou jako životní družkou žiji docela spokojeně, jen málokdy závidím jiným lidem, kteří mají skvělejší životní dráhu nebo kteří se mohou v neštěstí utěšovat tím, o co já jsem byl řízením osudu a svou vlastní vinou připraven – láskou ženy nebo vlastního dítěte.“ Tu se někde ve tmě ve Warringtonově blízkosti ozval hlasitý povzdech a vztáhla se k němu ruka, jenže se hned zase odtáhla, jelikož naše ženy jsou nesmírně stydlivé – výchova jim vštípila, že než nějak projeví své city nebo přirozenou vlídnost a úctu, musí napřed pamatovat na sebe a příkazy slušnosti a mají se z každého, i zcela nepatrného podnětu začervenat. A tak bylo to bezděčné hnutí ihned zase potlačeno, jak kázala slušnost, ruka se cudně odtáhla zpátky, přátelský cit se stydlivě přikrčil a Warrington vyprávěl dál.

„Mám takový osud, jaký jsem si připravil sám – není nikterak šťastný ani pro mne, ani pro ty, které stihl zároveň se mnou. Než jsem začal studovat v koleji, prožil jsem také jedno dobrodružství, ale neměl jsem nikoho, kdo by mě byl tehdy zachránil, tak jako major Pendennis zachránil Pena. Odpusťte, slečno Lauro, že tohle vyprávím před vámi. Nevadí, když i vy – když vy všichni – vyslechnete mou zpověď. Než jsem v osmnácti letech přišel do koleje, studoval jsem u soukromého preceptora a tam jsem tak jako Artur přilnul, nebo jsem si představoval, že jsem přilnul, k ženě z mnohem nižší vrstvy a mnohem starší než já. Vy se mne hrozíte –“

„Ne, opravdu ne,“ řekla Laura a tentokrát vztáhla ruku odhodlaně a vložila ji do Warringtonovy. Uhodla, co ho potkalo, podle několika dřívějších narážek, které v rozhovoru utrousil, a podle jeho prvních slov, hned jak začal vyprávět.

„Byla to selská dcera ze sousedství,“ pokračoval Warrington rozechvělým hlasem, „a já jsem si představoval – nu, co si všichni mladíci představují. Její rodiče věděli, kdo je můj otec, a lákali mě všelijakými hrubými úskoky a darebáckým lichocením, jak je mi to dnes jasné, abych k nim chodil do domu. Musím jí po právu přiznat, že o mne vůbec nestála, že k tomu, co se pak stalo, ji přiměla rodina pohrůžkami a nátlakem. Co bych za to dal, kdybych se nebyl nechal oklamat – ale v těchhle věcech se necháváme klamat, protože si to přejeme – byl jsem zkrátka přesvědčen, že tu ženu miluji.

Co mohlo vzejít z takového manželství? Zanedlouho jsem pochopil, že mám za ženu neotesané selské děvče. Neměla pochopení pro nic z toho, co mě zajímalo. Její tupost na mne působila tak tíživě, až se mi zhnusila. Nějakou dobu jsem s ní takhle bídně žil v tajném manželství – musím vám přece říci všechno – a pak jsem někde nalezl dopisy (a jaké dopisy!), z nichž jsem se přesvědčil, že její srdce – pokud nějaké měla – nikdy nepatřilo mně, ale někomu z jejích vrstev.

Po otcově smrti jsem zaplatil dluhy, které jsem nadělal v koleji, a všechno, co zbylo, do posledního šilinku jsem uložil na doživotní roční rentu pro – pro ty, kdo měli mé jméno, s podmínkou, že budou žít někde v skrytu a nebudou ho užívat. Tu podmínku doposud plnili, ale byli by ji ovšem porušili, kdyby mohli dostat víc peněz. Kdybych si byl získal slávu nebo věhlas, ta žena by se o ně byla přihlásila – kdybych si byl udělal jméno, byli by ho užívali, ačkoli na ně neměli vůbec právo. A tak jsem ve dvaceti začal život, bůh mi pomoz – beznadějný a nenapravitelně zkažený. Padl jsem jako chlapec za oběť sprostým podvodníkům, a snad teprve nedávno jsem se přesvědčil, jak je těžké – ach, hrozně těžké – jim odpustit. Mravní naučení jsem ti už dal, Pene, a teď jsi tedy vyslechl i bajku. Měj se na pozoru, aby ses neoženil pod svůj stav. Já jsem snad byl stvořen pro lepší životní úděl, ale bůh mi přisoudil tenhle – a tak vidíš, nezbývá mi než přihlížet jako divák, jak druzí mají úspěchy a štěstí, a hledět, abych v srdci zůstal co nejméně zatrpklý.“

„Ale safra, člověče, já jsem si umínil, že se oženíte tadyhle se slečnou Laurou!“ prohlásil rozjařeně major.

„A já vám, safra, dlužím tisíc liber, pane Nehlubo,“ odbyl ho Warrington.

„Jak to tisíc? Vždyť to bylo jen pětadvacet guinejí!“ odpověděl naivně major, a Warrington se tomu dal do smíchu.

Helena měla takovou radost, že vyskočila z pohovky a zvolala: „Bůh vám žehnej – žehnej vám na věky, pane Warringtone!“ políbila mu obě ruce, běžela k Penovi a padla mu do náručí.

„Ano, nejdražší maminko,“ řekl – tiskl ji k sobě, něžně a v ušlechtilém dojetí ji políbil a odpustil jí. „Jsem nevinný, má drahá, drahá maminka mi křivdila.“

„Ó ano, mé dítě, já jsem ti křivdila, bohudíky jsem ti křivdila!“ šeptala Helena. „Pojď odtud, Arture – tady ne – chci své dítě poprosit, aby mi odpustilo – a – i svého boha, aby mi odpustil – a tobě aby požehnal a miloval tě, můj synu.“

Odvedl ji vrávorající do jejího pokoje, zavřel dveře a tři dojatí svědci jen mlčky a radostně schvalovali jejich usmíření. A pak navždycky, navždycky si mladík zapamatoval něžné tóny toho zajíkavého hlasu, který mu tak líbezně zněl v sluchu – pohled těch pobožných očí, v nichž zářila nevýslovná láska – truchlivý úsměv na těch něhou rozechvělých rtech. V jeho nejlepších chvílích, i v hodinách zkoušek a žalu, i v dobách úspěchů a blahobytu k němu shlížela matčina tvář a žehnala mu soucitným a čistým pohledem, jak ji viděl tehdy večer, dokud ještě byla s ním, kdy v ní už předtím, než ho zcela opustila, viděl velebného anděla, v nějž se láskou proměnila… Za tu lásku jako za největší dary a divy boží prozřetelnosti na kolenou děkujme našemu Otci.

Zatím vyšel měsíc – Artur se potom dobře rozpomínal, jak ozářil matčin líbezný bledý obličej. Jejich rozmluva, či vlastně jeho slova (protože ona nemohla téměř ani mluvit) byla tak něžná a důvěrná, jak nebyla už léta. Zase byl ten upřímný a šlechetný chlapec jejích dřívějších let, kterého tehdy milovala. Pověděl jí ten příběh, který jí způsobil tolik bolesti, poněvadž jej chápala mylně – jaký to byl boj, aby unikl pokušení, a jak byl vděčný, že je dovedl překonat. Nikdy by té dívce neublížil, nikdy – neposkvrnil by svou čest a matčino čisté srdce. Ta hrozba, že se tam vrátí, byla vyslovena ve chvíli zoufalství a on toho teď lituje. Víckrát tu dívku už nespatří. Ale matka řekla, že ano, že by měl – to ona se provinila, byla pyšná – teď by Fanynce Boltonové ráda něco dala – a prosila svého drahouška za odpuštění, že otevřela ten dopis – sama by té dívce napsala, kdyby – kdyby měla kdy. Chudinka! Copak to není přirozené, že se do jejího Artura zamilovala? A znovu ho líbala a žehnala mu.

Když tak spolu rozmlouvali, hodiny odtloukly devět a Helena mu připomněla, jak když byl ještě malý, chodila v tu hodinu k jeho postýlce a poslouchala ho, jak se modlí otčenáš. A mladík znovu, znovu zbožně spustil hlavu matce na kolena a vzlykavě odříkal modlitbu, jejímiž slovy se za nás modlilo boží milosrdenství a která se už dvacet století ozývá z úst milionů hříšných, pokořených lidí. A když odříkával poslední slova té prosebné modlitby, klesla matce hlava na hlavu jejího syna, její paže se kolem něho sevřely a spolu opakovali slova „na věky věků“ a „amen“.

Zanedlouho, snad asi za čtvrt hodiny, uslyšela Laura Arturův hlas, jak na ni za dveřmi volá: „Lauro, Lauro!“ Okamžitě vběhla do pokoje a zastihla mladíka dosud na kolenou, jak drží matku za ruku. Heleně klesla hlava naznak a obličej měla v měsíčním světle úplně bílý. Pen se ohlédl, vyděšen příšernou hrůzou. „Pomoc, Lauro, pomoc!“ řekl. „Omdlela – je –“

Laura vykřikla a padla vedle Heleny. Její výkřik přivolal do pokoje Warringtona a majora Pendennise i služebnou. Ta světice byla mrtvá. Posledním vzruchem její duše byla radost, která měla zůstat nezkalená a věčná. Něžné srdce přestalo bít – nemělo už mít bolest ani pochybnosti ani žal a trápení. Dotlouklo láskou, a Helenin poslední vzdech bylo požehnání.

Zesmutnělá společnost se rychle rozjela domů a Helenu pochovali v Claveringu po boku jejího manžela ve starém kostele, kde se tak často modlívala. Nakrátko se Laura ubytovala u doktora Portmana, který sloužil bohoslužby za zesnulou milovanou sestru – sám při nich téměř plakal, tak jako plakalo malé shromáždění věřících kolem Helenina hrobu. Nebylo jich mnoho, kdo ji měli rádi a kdo o ní mluvili po její smrti. Sotva něco víc než o jeptišce v klášteře věděli lidé o té zbožné a laskavé ženě. Padlo jen několik slov mezi domkáři, jimž byla zvyklá štědře pomáhat, trochu se o ní povídalo dům od domu v Claveringu, kde jedna paní vyprávěla, že jejich sousedka zemřela na srdeční chorobu, tamta zase odhadovala, jaký majetek vdova asi zanechala, a třetí byla zvědavá, zda Artur Dubí pronajme, nebo tam bude žít dál, a předpovídala, že to nepotrvá dlouho a on s tím majetkem bude hotov – to bylo všechno, a kromě jedné či dvou duší, které ji měly opravdu rády, do příštího týdenního trhu se na hodnou paní zapomnělo. Přáli byste si, aby lidé pro vás truchlili ještě aspoň pár týdnů? Zdá se vám potomní život méně osamělý, jestliže se naše jména, když se odebereme do říše věčného ticha, ozývají ještě chvíli na tomto břehu a lidské hlasy ještě o nás hovoří? Odešla čistá duše, kterou milovali a znali jen dva nebo tři. Velkou prázdnotu zanechala v srdci Laury, které bývala vším a která mohla pak zbožňovat jen její památku. „Jsem rád, že mi dala požehnání, než odešla,“ řekl Warrington Penovi – a ten pokorně a vděčně, s obdivem k tak velké lásce se ani neodvažoval prosit nebesa, aby mu pomohla zasloužit si ji, ačkoli si byl jist, že se tam za něho přimlouvá světice.

Zjistilo se, že všechny záležitosti paní Pendennisové jsou v dokonalém pořádku a její malý majetek může být převeden na jejího syna, pro něhož jej spravovala. Z papírů v jejím sekretáři se ukázalo, že o své chorobě už dávno věděla – o srdeční chorobě, která ji soužila – že věděla o tom, jak smrt přijde náhle. Byla také nalezena modlitba, kterou vlastnoručně napsala a v níž prosila, aby skonala v synově náručí, jak se i stalo.

Laura s Arturem hovořili o tom, co kdy řekla a co si Laura láskyplně zapamatovala – mladíka to trochu zahanbovalo, když si pomyslil, oč víc než on milovala Helenu Laura. Úplně se spolehl na Lauru, pokud šlo o Helenina přání, jak by se mělo co zařídit – kterým chudým lidem by byla ráda pomohla – jaké odkazy nebo památky by si byla přála komu po sobě zanechat. Pohár, který Helena z vděčnosti odkázala doktoru Goodenoughovi, zabalili a hodnému doktorovi zaslali, jak se patřilo – stříbrnou kávovou konvici, jíž používala, poslali doktoru Portmanovi – diamantový prsten s jejími vlasy dostal s láskyplným pozdravem Warrington.

Byl to pro nebohou Lauru jistě těžký den, když opět přišla do Dubí a do toho pokojíku, kde dříve bydlela a který jí už nepatřil, i do Heleniny pusté ložnice, v níž ty dvě spolu strávily tolik milovaných hodin. Ovšem, byly tam ve skříni její šaty, bylo tam klekátko, na němž se modlívala, byla tam její židlička před toaletním stolkem se zrcadlem, v němž se už nikdy neměl zjevit odraz její drahé, smutné tváře. Když tam Laura chvíli pobyla, Pen zaklepal, odvedl ji zpátky dolů do jídelny, přiměl ji, aby vypila trochu vína, a když vzala sklenici do prstů, řekl: „Bůh ti žehnej!“ A potom: „V tvém pokoji se nikdy nic nezmění – je to pořád tvůj pokoj – je to pořád pokoj mé sestry. Nemá to tak být, Lauro?“ A Laura řekla: „Ano!“

Mezi vdovinými papíry se nalezla obálka, nadepsaná vdovou „Dopisy od Lauřina otce“ – Artur ji Lauře dal. Byly v ní dopisy, které si sestřenice a bratranec psali v dobách mládí, než oba uzavřeli sňatek. Inkoust, jímž byly psány, už vybledl – vyschly slzy, jež oba nad nimi snad prolévali – zhojil se trpký žal, o němž v nich vyprávěli – bezpochyby se však sešli znovu přátelé, jimž rozchod na zemi kdysi způsobil tak krutou bolest. A Laura se takto prvně dozvěděla, co bylo to pouto, které ji tak něžně spájelo s Helenou, jak věrně a láskyplně její víc než matka opatrovala památku po jejím otci, jak opravdově ho milovala, jak pokorně se ho vzdala.

Pen si vzpomněl na jeden matčin odkaz, o němž Laura nemohla mít tušení. Bylo to Helenino přání poslat nějaký dárek Fanynce Boltonové – a tak jí Pen napsal a dopis poslal v psaní panu Bowsovi, v němž ho žádal, aby si ten dopis přečetl a odevzdal Fanynce. Pen jí napsal: „Milá Fanynko, potvrzuji, že jsem od vás dostal dvě psaní, ale jedno z nich opožděně, protože jsem byl nemocný.“ (Pen to první psaní nalezl po matčině smrti v jejím sekretáři a jeho čtení mu způsobilo podivnou bolest.) „Rád bych Vám poděkoval, má laskavá ošetřovatelko a přítelkyně, že jste mě v horečce tak něžně opatrovala. A musím Vám říci, že poslední slova mé milované matky, která už nežije, byla slova dobré vůle a vděčnosti za to, jak jste mě ošetřovala – řekla mi, že by Vám byla napsala, kdyby měla kdy – že by vás ráda poprosila o odpuštění, jestliže s Vámi jednala drsně – že by vás požádala, abyste na důkaz, že jí odpouštíte, přijala od ní nějaký dárek, který má být výrazem jejího přátelství a úcty.“ Nakonec Pen napsal, že jeho přítel, pan George Warrington z Lamb Court v Templu, má v opatrování malou peněžní částku, z níž jí bude vyplácen úrok, dokud nedosáhne plnoletosti nebo dokud si nezmění jméno, k čemuž jí bude vždycky srdečně blahopřát její vděčný přítel A. Pendennis. Byla to opravdu docela malá částka, ačkoli stačila, aby z Fanynky udělala zámožnou nevěstu – její rodiče to usmířilo a její otec prohlásil, že pan P. se vskutku zachoval jako gentleman, jenom Bows zlostně bručel, že dát na zraněné srdce jako náplast bankovku je pohodlný soucitný skutek – a nebohé Fanynce bylo až příliš jasné, že to, co Pen napsal, je dopis na rozloučenou.

„Poslat dceři vrátného pár stolibrových bankovek je zatroleně dobrá věc,“ řekl starý major Pendennis synovci (s nímž jako s majitelem Dubí a hlavou rodiny najednou jednal vyloženě uctivě a zdvořile), „a jelikož v bance bylo trochu peněz na hotovosti a nebožka tvá matka si to přála, tak to snad neuškodí. Ale rád bych, můj hodný hochu, abys pamatoval, že nemáš víc než pět set ročně, ačkoli tě díky mně ve společnosti považují za zatroleně zámožnějšího – a tak tě na kolenou prosím, hochu, nesahej na svůj kapitál! Drž se ho, člověče – nespekuluj s ním – udrž si půdu a nevypůjčuj si na ni! Dověděl jsem se od Tathama, že železniční odbočka do Chatteris možná – ba skoro určitě povede přes Clavering, a jestli se podaří vést ji po naší straně Mumlavy a přes tvá pole, člověče, můžeš za ně dostat po čertech pěkné peníze a těch pět set ročně ti skočí na osm nebo devět. Ale ať je to, jak chce, udrž si je, úpěnlivě tě prosím, udrž si je! A poslyš, Pene, snad bys neměl dál bydlet v tom špinavém bytě v Templu, měl by sis najít slušné bydlení. A já bych si také vzal někoho k obsluze, člověče – a v sezóně bych si najal koně či dva. To všechno spolyká hezký díl tvých příjmů a já vím, že musíš žít šetrně. Ale pamatuj, že máš určité postavení ve společnosti a nemůžeš si dovolit, aby ses v ní vyjímal uboze. Co hodláš v zimě dělat? Nechceš přece zůstat tady ani snad psát dál do těch zatrolených novin?“

„Pojedeme s Warringtonem zase na chvíli do ciziny a pak se uvidí, co se dá dělat,“ odpověděl Artur.

„A Dubí ovšem pronajmeš. V sousedství je dobrá škola, v kraji je lacino – po čertech pěkné sídlo pro nějakého plukovníka z Východní Indie nebo pro nějakou rodinu, která by chtěla žít v ústraní. Promluvím si o tom v klubu – je tam spousta lidí, kteří potřebují takovýhle dům.“

„Doufám, že tam Laura zůstane, aspoň přes zimu – že si tam zřídí domov,“ odpověděl Artur – major se tomu opovržlivě vysmíval, prohlásil, že takové anglické dámy by safra potřebovaly kláštery – škoda, že je slečna Bellová vůbec na světě, jenom se plete do uspořádání jejich rodinných záležitostí – vždyť se v tom domě k smrti unudí.

Byl by to pro chudinku Lauru býval věru neutěšený útulek – necítila se moc dobře ani v domácnosti doktora Portmana, ani v městečku, kde jí tolik věcí připomínalo milovanou mamičku, kterou ztratila. Ale stará lady Rockminsterová zbožňovala svou mladou přítelkyni Lauru, a jakmile se v novinách dočetla o tom, koho ztratila, a o jejím pobytu v kraji, honem přijela z Baymouthu, kde se právě zdržovala, a naléhala na Lauru, aby u ní zůstala aspoň půl roku, rok nebo celý život. A tak Marta z Dubí doprovodila jako femme de chambre svou mladou paní do myladina domu.

Pen s Warringtonem se s ní před odjezdem rozloučili. Bylo těžko říci, který z těch dvou mladíků k ní choval něžnější a uctivější náklonnost. „Váš bratranec je prostořeký a trochu vulgární, má milá, ale zdá se, že má dobré srdce,“ řekla lady Rockminsterová, která se o každém vyjadřovala náramně otevřeně, „jenže já mám radši toho Modrovousa. Řekněte mi, je touché au coeur?“

„Pan Warrington je už dávno – zasnoubený,“ odpověděla Laura se sklopenýma očima.

„Hloupost – nebuďte dítě! Vida – to je hezký briliantový kříž, na mou věru! Co to, že ho nosíte dopoledne?“

„Před chvílí mi ho dal Artur – můj bratr. Nosila ho – nosila ho –,“ nemohla tu větu dokončit. Kočár přejel přes most a minul milovanou, milovanou bránu Dubí – už to nebyl domov.

KAPITOLA LVIII
Stáří známí

Stalo se, že na velké anglické slavnosti, kterou celý Londýn slaví jako svátek na epsomském závodišti, shromáždila se na derby spousta osobností, s nimiž jsme se během tohoto vyprávění seznámili. V pohodlném otevřeném kočáře, jejž tam dovezl pár koní, bylo možno vidět paní Bungayovou z Paternoster Row, nastrojenou jako Šalomoun v plné slávě, a po jejím boku skromnou paní Shandonovou, s níž hned od počátku jejich známosti vážená manželka nakladatelova udržovala věrné přátelství. Když se Bungay občerstvil vydatným obědem, strefoval se zuřivě klacky vedle v boudě, až se mu po lysé hlavě řinul pot. Shandon se potloukal mezi stánky s pitím a mezi potulnými kramáři a Finucane se vytrvale věnoval dámám, jimž přicházeli vzdát hold jejich známí pánové, kteří byli s nakladatelstvím ve spojení.

Mezi jinými se paní Bungayové přišel poklonit pan Archer a pověděl jí, kdo je na dostizích. Tamhle je ministerský předseda – Archer se právě od Jeho Lordstva dověděl, že má sázet na Boraxe, ale pokládal za lepšího koně Muffineera. K velkému potěšení paní Bungayové ukázal jí nesčíslné vévody a velmože. „Podívejte se tamhle na čestnou tribunu,“ řekl. „Sedí tam čínský velvyslanec s mandaríny ze své suity. Fu-Ču-Fu ke mně přišel s doporučujícím listem od mého nejdůvěrnějšího přítele, generálního guvernéra v Indii, tak jsem na něho byl nějakou dobu moc hodný, na mém stole v jídelně měl vždycky připravené hůlčičky, ať si přišel, kdy chtěl, na večeři. Ale přivedl si s sebou vlastního kuchaře a – věřila byste to, paní Bungayová, – jednou, když jsem nebyl doma a vyslanec byl v naší zahradě sám s mou ženou a jedli ostružiny, které Číňané strašně rádi, uviděl ten netvor kuchař milovaného kokra mé ženy (dostali jsme ho od vévody z Marlborough, považte – pra-pra-pradědeček paní Archerové zachránil jeho předkovi život v bitvě u Malplaquetu), popadl toho chudáčka, prořízl mu chřtán, stáhl z něho kůži a pak nám ho servíroval jako druhý chod, nadívaného sekaným masem!“

„Propána!“ řekla paní Bungayová.

„Dovedete si představit, jaká to byla pro mou ženu hrůza, když se dověděla, co se stalo! Kuchařka přiběhla s jekem nahoru a řekla, že našla Fidovu kůži někde za domem, zrovna když jsme si všichni už na tom jídle pochutnali! Jakživa s tím velvyslancem už víckrát nepromluvila – nikdy, a od té doby u nás už nikdy nebyl na večeři, čestné slovo! Lord starosta mě poctil a byl také na té večeři a to jídlo mu náramně chutnalo – s čerstvým hráškem má chuť skoro jako kachna.“

„Ale nepovídejte!“ žasla udivená manželka nakladatelova.

„Fakt, na mou čest. Podívejte se na tamtu dámu v modrém, co sedí vedle velvyslance – je to lady Flamingová, prý se za Jeho Excelenci provdá a vrátí se s ním do Pekingu. Schválně si dává stlačovat chodidla. Ale jakživo se jí to nepodaří – nikdy – jenom se zmrzačí. Má žena má nejmenší nožky v Anglii, nosí botky pro šestileté dítě – ale co to je v porovnání s nožkou takové čínské dámy, paní Bungayová?“

„Kdo je v tom kočáře, co u něho stojí pan Pendennis?“ zeptala se v té chvíli paní Bungayová Archera. „Byl tu zrovna s panem Warringtonem. Má náramně povýšené chování, ten pan Pendennis, a snad se to patří, protože se prý stýká s prima společností. Zdědil hodně velký majetek, pane Archere? Vidím, že pořád nosí smutek.“

„Půda mu vynáší osmnáct set ročně a dvaadvacet tisíc má v třiapůlprocentních papírech – asi tak něco,“ odpověděl pan Archer.

„Propána! Pane Archere, vy víte všecko!“ užasla dáma z Paternoster Row.

„Tohle náhodou vím, protože mě přizvali, když se otvírala závěť nebožky paní Pendennisové,“ řekl Archer. „Pendennisův strýc major se málokdy při něčem obejde beze mne. A protože mladík asi je marnotratný, zajistili jsme mu ten majetek, aby ho nemohl rozfofrovat. – Dobrý den, mylorde! – Znáte toho pána, dámy? Četly jste jeho projevy ve sněmovně – je to lord Rochester.“

„Nekecej!“ křikl z kozlíku Finucane. „Vždyť to je Tom Staples, Archere, z Ranního oznamovatele.“

„Tak?“ podivil se naivně Archer. „No, jsem hrozně krátkozraký, a na mou čest jsem myslel, že to je Rochester. Tamten pán s kukátkem,“ (znovu kývnutí na pozdrav), „je lord John a ten vysoký pán, co je s ním – vy ho neznáte? To je sir James.“

„To se ví, ty je znáš, protože je vídáš ve sněmovně,“ zabručel Finucane.

„Já je znám, protože mi laskavě dovolují, abych se k nim hlásil jako k nejdůvěrnějším přátelům,“ pokračoval Archer. „Podívejte se na vévodu z Hampshiru – úplný vzor skvělého anglického gentlemana. Nikdy si nenechá ujít derby. Zrovna včera mi povídal: ‚Archere, byl jsem už na derby pětašedesátkrát! Prvně jsem se ukázal v závodní dráze na strakatém poníku, bylo mi tehdy sedm let, se svým otcem, Waleským princem a plukovníkem Hangerem a vynechal jsem jen dvoje dostihy – jedny, když jsem v Etonu stonal na spalničky, a jedny v roce bitvy u Waterloo, když jsem byl s přítelem Wellingtonem ve Flandrech.‘“

„A čí je ten žlutý kočár s růžovým a žlutým slunečníkem, co se u něho baví pan Pendennis – a ještě tolik jiných pánů?“ zeptala se paní Bungayová.

„To je lady Claveringová ze zámku Claveringu, z panství hned vedle mého přítele Pendennise. Ten na kozlíku je její syn a dědic! Vida ho, je strašně opilý, lotřík! A ta mladá dáma je slečna Amoryová, dcera lady Claveringové z prvního manželství – náramně se má k mému příteli Pendennisovi, ale já ho vážně podezřívám, že je srdcem zadán jinde. Snad jste slyšeli o mladém panu Fokerovi – víte, ten velký pivovarník Foker – ten se chtěl věšet z nešťastné lásky k slečně Amoryové, protože mu dala košem, jeho komorník ho jen tak tak v poslední chvíli uřízl – je teď někde v cizině, má průvodce, který ho hlídá.“

„Šťastný mladík, ten Pendennis!“ povzdechla si paní Bungayová. „Když k nám před třemi nebo čtyřmi lety přišel na večeři, tak tichý a upejpavý, kdo by si byl pomyslel, že z něho jednou bude taková velká osobnost! Onehdy jsem čtla v novinách, že byl u dvora, kde ho představil markýz Steyne, a vůbec! Můžete číst jeho jméno při každé recepci někde u šlechty, na to vezmu jed!“

„Když přijel do Londýna, hned z počátku jsem ho uvedl hodně do společnosti,“ řekl pan Archer, „a jeho strýc, major Pendennis, se postaral o to ostatní. Haló! Vida, Cobden – kde ten se tu bere! Musím s ním mluvit. Služebník, paní Bungayová! Na shledanou, paní Shandonová!“

Asi tak před hodinou bylo možno na jiné straně závodiště spatřit starý dostavník a na jeho otlučené střeše hlouček ošuntělých pobudů, kteří dupali a hulákali, jak se ten slavný dostih – závod o cenu derby – řítil po zeleném drnu za hlučného jásotu milionů, shromážděných na té velkolepé podívané. Byla to kára Wheelerova (od Harlekýna) a přivezla vybranou společnost z Bow Street – oběd byl započten v ceně. Jak se roj závodících bleskurychle přehnal kolem, každý z té vybrané společnosti řval jméno koně nebo barvy stáje podle toho, jak soudil nebo doufal, že ten či onen bude první. „Kornet!“ – „Hurá, Muflon!“ – „Hurá, modrá košile!“ – „Žlutá čapka! Žlutá čapka! Žlutá čapka!“ a podobně křičeli sportovní fanouškové tu rozkošnou, napínavou minutu před rozhodujícím okamžikem závodu. A když vyletěl vzhůru třepotavý signál hlásající číslo slavného koně Podasoka jakožto vítěze dostihu, jeden z pánů na střeše káry od Harlekýna vyskočil do vzduchu, jako by byl holub a chtěl se s tou zprávou rozletět do Londýna nebo Yorku.

Ale nevznesl se ze svého stanoviště výš než pár coulů – okamžitě zase padl zpátky, až prkenná střecha vetché staré káry pod tíhou jeho nadšení zapraskala. „Hurá, hurá,“ řval, „Podasokus to vyhrál! Wheelere, kamaráde, večeři pro deset lidí! Já to všechno platím, ať to sakra stojí, co chce!“

A pánové na dostavníku, ti ošuntělí naparovači, ti prapodivní hejskové, odpovídali: „Díky – gratulujem, plukovníku – s radostí se s váma navečeříme,“ a navzájem si šeptali: „Plukovníka čeká výhra patnáct set liber a tendle tip má od někoho, kdo se v tom vyzná.“

A každý z těch ošuntělých hejsků a pochybných šviháků začal svého souseda stíhat podezíravými pohledy, aby snad ten ho nepředběhl, nezatáhl plukovníka někam stranou a nevypůjčil si od něho peníze. Celé odpoledne nezůstal výherce na Podasoka ani na chvilku sám, tak bedlivě přátelé střežili jeho osobu a jeden druhého.

V jiném místě na závodišti bylo zase možno pozorovat povoz jistě skromnější, jenže snad méně ošuntělý než ta otřískaná kára, která přivezla vybranou společnost od Harlekýna – byla to drožka číslo 2002, která tam ze stanoviště na Strandu dopravila pána s dvěma dámami – jedna z nich (na kozlíku se svou mamá a s jejich společníkem, kde si všichni pochutnávali na humrovém salátě a hořkém slabém pivě) vypadala tak svěže a hezky, že mnozí z naparáděných mladých šviháků, kteří se procházeli kolem závodní dráhy a povyráželi se ušlechtilou zábavou vrhání klacků nebo rozmlouvali na svahu s krásně oblečenými dámami ve skvělých kočárech, zanechali těchto svůdných pokušení, aby se mohli podívat na tu usměvavou a růžolící dívku na kozlíku drožky. Tvářičky se jí rděly ruměncem mládí a rozjaření, který jí přelétal po sličném obličejíku jako ty hezké ozářené obláčky na jasné obloze. Starší dáma měla také tváře zardělé, ale u ní to byla trvalá, kropenatá červeň, která ztmavla jen po nových doušcích světlého piva a pálenky s vodou, a pak její obličej mohl soupeřit se sytě zbarveným krunýřem humra, jejž hltavě pojídala.

Pán, který ty dvě dámy provázel, div se nepřetrhl pozorností vůči nim – na závodišti stejně tak jako předtím cestou. Po celou tu živě rozradostnělou jízdu z Londýna byl samý žert. Neohroženě pokřikoval jak na majestátní kočáry, plné ohromně statných a náramně důstojných gardistů, tak i na skromňoučkou bryčku taženou oslem, v níž metař Bob vezl svou Molly na dostihy. V ulicích vysílal úžasné salvy škádlivých vtipů do nekonečné spousty oken, do řad zubících se školaček, do regimentů povykujících a pokřikujících uličníků za zábradlím před gymnázii a obchodními školami, do přízemních oken, odkud se dívaly usměvavé služebné a chůvy s nemluvňaty v náručí nebo upejpavé staré panny s pohoršenými obličeji. A hezká dívka v slaměném klobouku s růžovou pentlí i její mamá, která tak hltavě pojídala humry, obě se shodly, že když je pan Sam v náladě, nikdo se mu nevyrovná. Drožka byla nacpána trofejemi, které obratným vrháním klacků vyhrál u zbankrotělých majitelů bud – spoustou jehelníčků, dřevěných jablek, kouzelných skřínek, krabiček s vyskakujícím panáčkem a vojáčků. Přivedl dámám cikánku se snědým dítětem v náručí, aby jim z ruky předpověděla osud – a jediný mráček, který na chvíli zastínil slunečnou náladu radostné společnosti, byla cikánčina předpověď slečně, že se má varovat blondýna, protože je k ní falešný, že byla těžce nemocná a že se ukáže, že brunet bude ten pravý.

Po těch novinách se dívka tvářila náramně zaraženě a matka s mladíkem se dorozumívali posunky, které vyjadřovaly údiv a pochopení. Toho dne možná prorokovala ta kouzelnice stejné věci stovkám všelijakých kočárů.

Náš mladý přítel se samotný procházel v davu i mezi kočáry a podle svého zvyku pozoroval rozličné příhody a postavy, jimiž se tam hemžilo, až najednou uviděl drožku číslo 2002 a tu skupinku na kozlíku. Když tam zahlédl tu slečnu, trhl sebou a pobledl – její matka zbrunátněla ještě víc – dosud veselý a vítězný pan Sam se ihned začal tvářit posupně a podezíravě a střílel divoce očima po Fanynce Boltonové (čtenář ji asi už poznal v té mladé dámě v drožce) a po Arturu Pendennisovi, který se k ní blížil.

Když Artur spatřil pana Samuela Huxtera ve společnosti svých dvou starých známých, rovněž se zakabonil a zatvářil podezíravě – ale jeho podezíravost nutno přičíst mravnímu znepokojení, které mu jistě velice slouží ke cti, tak jako podezíravost paní Lynxové, když vidí pospolu pana Browna s paní Jonesovou nebo když spatří paní Lambovou dvakrát třikrát v elegantní lóži v opeře. Možná, že na tom nic není, když se pan B. baví s paní J. a paní Lambová k té lóži v opeře (ačkoli je všeobecně známo, že na ni nemá) přišla docela počestně – ale taková mravokárkyně jako paní Lynxová má přece právo trochu se varovně vystrašit, a pan Artur se jistě právem zatvářil tak přísně.

Fanynce se srdce prudce zatetelilo, Huxterovi se ruce zabořené do kapes svrchníku bezděky sevřely v pěst a paní Boltonová se vší silou a s podivuhodnou mrštností rozpovídala – propána, je tak šťastná, že zas vidí pana Pendennise – a jak dobře vypadá! Zrovna před chvílí jsme mluvili o panu Pendennisovi – viď, Fanynko? A jestli todle jsou ty slavné epsomské dostihy, o kterých se toho tolik namluví, ona by vůbec nelitovala, kdyby je už víckrát neviděla. A jak se daří majoru Pendennisovi a tomu hodnému panu Warringtonovi, který Fanynce přinesl ten ohromně milý vzkaz od pana P.? To mu ona nikdy nezapomene, nikdy – ten pan Warrington je takový dlouhán, že si div nenarazil hlavu ve dveřích jejich vrátnice. Pamatuješ se, viď, Fanynko, jak se u nás pan Warrington uhodil do hlavy – že?

Jaké asi tisíceré myšlenky se při těch řečech paní Boltonové rojily ve Fanynčině hlavičce, kolik si připomínala drahých chvil, těžkých bojů, bolestných tesknot, a potom těch zahanbujících útěch! Co chudinka asi vytrpěla při pomyšlení, že ho tolik milovala a že ho už nemiluje! Stojí před ní – ten, kvůli kterému před deseti měsíci chtěla umřít – švihácký, povýšený, s černým krepem na bílém klobouku a s černými jantarovými knoflíky u košile – v klopě karafiát, který možná dostal od někoho jiného v těsně přiléhavých levandulových rukavicích s černými švy a s tenounkou hůlčičkou. A pan Huxter je bez rukavic, v těžkých šněrovacích střevících a určitě čpí hodně tabákem – a vypadá, ach, nedá se to popřít, jako by mu náramně prospělo vědro vody! Všechny tyhle myšlenky a ještě myriady jiných vířily Fanynce mozkem, zatím co její mamá si ulevovala těmi řečmi a dívka si pokradmu prohlížela Pendennise – celého si ho prohlížela od hlavy k patě, tu obroučku na jeho bílém čele, kterou mu tam zanechal smeknutý klobouk (ty krásné, překrásné vlasy mu znovu narostly), tretky přivěšené na řetízku u hodinek, prsten vystouplý pod rukavicí, pěkné naleštěné botky, tak docela, docela jiné než Samovy těžké střevíce! A když rozechvělou ručkou lehce stiskla levandulovou rukavičku z jemné kůže, která se k ní vztáhla, a když si mamá ulevila těmi řečmi, nedovedla Fanynka říci nic jiného než: „Tohle je pan Samuel Huxter, s kterým se snad už znáte – pane Samueli, vy jste se s panem Pendennisem už seznámil – a – můžeme vám nabídnout něco pro občerstvení?“

Ta bezvýznamná slůvka, rozpačitá a bezbarvá, Pendennis pochopil natolik, že mu ze srdce spadl přetěžký kámen podezření – a v duši mu snad zmlkly výčitky. Chmury z tváře prince z Dubí zmizely a ozářil ji dobrosrdečný úsměv a výmluvný záblesk v očích. „Mám velkou žízeň,“ řekl, „a tak vám rád připiji na zdraví, Fanynko. A pan Huxter mi doufám odpustí, že jsem se k němu choval tak hrubě, když jsme se posledně setkali – bylo mi tehdy tak špatně a byl jsem tak nesvůj, že jsem ani nevěděl, co mluvím.“ A při těch slovech Huxterovi na znamení přátelství podal pravou levandulovou rukavičku z hlazené kůže.

Špinavá pěst v kapse mladého ranhojiče se tedy musela rozevřít a odzbrojená vylézt ze své zálohy. Když ji ten nebožák vkládal Penovi do ruky, sám cítil, jak je horká a ukoptěná – Penovi po ní zůstaly na rukavici černé šmouhy – Sam je viděl a nejraději by byl ruku znovu zaťal v pěst a vrazil tomu druhému do usměvavého obličeje, aby se tam na místě, před Fanynkou a celou Anglií ukázalo, kdo je silnější – on, Sam Huxter od Bartoloměje, nebo ten rozšklebený hejsek.

Pen nevýslovně roztomile přijal sklenku – bylo mu jedno, co v ní je – nevadilo mu, že se z ní má napít po dámách. Nalil si do ní zpěněné zteplalé pivo, prohlásil, že je lahodné, a srdečně jím připil na zdraví celé společnosti.

Zatím co s nimi tak roztomile popíjel a rozmlouval, prošla kolem Pena mladá dáma v měňavých bleděšedých šatech, s bílým, růžově podšitým slunečníkem a v nejhezčích světlešedých botičkách, jaké kdy viděl svět – opírala se o rámě statného pána s vojáckými kníry.

Když dáma míjela Pena, zaťala ručku v pěst a úkosem na něho zlobně pohlédla. Ten s kníry se dal do veselého smíchu. Před dámami v drožce č. 2002 smekl klobouk. Škoda, že neviděl, jakými pohledy Fanynka Boltonová sledovala tu mladou dámu v šedém! Huxter si okamžitě povšiml, kterým směrem hledí její oči, ale přestaly se dívat za tou rusalkou v holubí šedi, obrátily se a s nejnevinnějším dobrosrdečným výrazem se zahleděly do Huxterových.

„Krasavice!“ řekla Fanynka. „Báječně ustrojená! Všiml jste si, pane Same, jaké má malé ručky?“

„To byl kapitán Strong,“ řekla paní Boltonová. „A kdo asi byla ta slečna?“

„Naše sousedka na venkově – slečna Amoryová,“ odpověděl Artur, „dcera lady Claveringové. Sira Francise jste asi často vídala v Shepherd’s Inn, paní Boltonová.“

Zatím co to říkal, Fanynka si vysnila celý román ve třech svazcích – láska – nevěra – skvělá svatba u sv. Jiří na Hanover Square – dívka se zlomeným srdcem – ale hrdinou toho příběhu nebyl Sam Huxter – chudák Sam, který zatím vytáhl nemožně páchnoucí havanský doutník a bafal z něho Fanynce pod nosánkem.

Když je ten zatracený náfuka Pendennis poctil společností a zase je opustil, slunce Samovi Huxterovi už tak pěkně nesvítilo, obloha už nebyla tak modrá – vrhání klacky ho už nevábilo – hořké pivo zteplalo a nebylo už k pití – svět byl jako vyměněný. Pro zábavu cestou domů měl v kapse drožky zásobu hrachu a plechovou rourku k vystřelování hrachu. Ani to nevytáhl a zapomněl, že to tam vůbec je, až nějaký jiný šprýmař na zpáteční cestě z dostihů vystřelil celou salvu Samovi do smutného obličeje, načež ten po několika nadávkách, vyjadřujících překvapení, propukl v zlostně jízlivý smích.

Ale Fanynka byla celou cestu domů roztomilá. Škádlila ho, tulila se k němu a usmívala se. Hezounky se na něho smála, všemu se obdivovala, vytáhla rozmilou skřínku s vyskakujícím panáčkem a tolik Samovi děkovala! A když přijeli domů a pan Huxter s tváří stále zakaboněnou se s ní chladně loučil, dala se do pláče a řekla, že je ošklivý, nehodný chlapec.

Načež mladý ranhojič v návalu citů, téměř tak prudkém, jako byl její, popadl dívku do náručí – přísahal jí, že je anděl a on je žárlivý surovec, prohlásil, že jí není hoden a že nemá právo Pendennise nenávidět – prosil ji, úpěnlivě ji prosil, aby řekla ještě jednou, že –

Že co? – Konec té otázky a Fanynčinu odpověď vyslovily rty, které si byly tak blízko, že nahodilý divák nemohl ta slova slyšet. Paní Boltonová neřekla nic než: „No tak, no tak, pane Huxtere – žádné hlouposti, prosím. Opravdu jste se zachoval jako zlý, ošklivý člověk a jednal jste s Fanynkou hrozně krutě, abyste věděl.“

Když se Artur rozloučil s drožkou č. 2002, šel složit poklonu ke kočáru, do něhož se k své mamá zatím vrátila šedě oděná autorka díla „Mes Larmes“. Starý major Pendennis neúnavně dělal lady Claveringové kavalíra – seděl zády ke kozlíku, na němž trůnil nadějný dědic pod ochranou kapitána Stronga.

Zatím co kočár stál na svahu, shromáždila se kolem něho spousta světáků a mužů z dost vysoké společnosti – šviháckých důstojníků a floutků ze státních úřadů, takových, o nichž se může říci, že patří spíš do pánské společnosti než do dámské. Vyměnili pár slov s lady Claveringovou a popovídali si (totiž „poklábosili“, jak se mezi nejelegantnějšími světáky takovému rozhovoru tehdy říkalo) se slečnou Amoryovou – žertovně jí navrhovali všelijaké sázky a bavili se s ní dost volně, s výmluvnými narážkami. Ukazovali jí, kdo všechno je na dostihové dráze, a ten „kdo“ nebyl vždycky člověk, kterého by taková mladá dáma měla znát.

Když se Pen blížil ke kočáru lady Claveringové, musel se prodrat zástupem mladých světáků, kteří se dvořili slečně Amoryové, než se sám dostal k té mladé dámě, jež mu horlivě dávala všelijaká milá znamení, že ho chce mít u sebe. „Je l’ai vue,“ řekla. „Elle a de bien beaux yeux – vous êtes un monstre!“

„Proč netvor?“ zeptal se Pen se smíchem. „Honi soit qui mal y pense. Tamta má mladá přítelkyně je střežena tak dobře jako každá jiná mladá dáma na světě. Z jedné strany má svou mamá a z druhé svého prétendu. Když má vedle sebe ty dva, může se jí stát něco zlého?“

„Člověk nikdy neví, co se může nebo nemůže stát,“ řekla francouzsky slečna Blanka, „když je děvče pro a takový zlý netvor jako vy jí nedá pokoj. Představte si, majore, že najednou přistihnu tadyhle monsieura, vašeho synovce, u drožky s dvěma dámami a jedním pánem – měl jste toho pána vidět! Cpal se humrem a tak se smál, tak se smál!“

„Ani jsem si nevšiml, že by se byl smál,“ prohlásil Pen. „A co se týče těch humrů, myslím, že by mě nejraději byl snědl s nimi. Podal mi ruku a tak mi ji zmáčkl, až z toho mám na rukavici černé modřiny. Je to nějaký mladý ranhojič z Claveringu. Nepamatujete se na ten pozlacený hmoždíř s paličkou v Hlavní ulici?“

„Jestli vás bude ošetřovat, až budete nemocný, jistě vás zabije,“ pokračovala slečna Amoryová. „A bude vám to patřit, protože jste netvor.“

Ustavičné opakování slova „netvor“ Pena vydráždilo. „Mluví o těchhle věcech náramně lehkovážně,“ pomyslil si. „Ale byla by o mne stála, i kdybych byl netvor, jak mi říká. Takhle by se neměla vyjadřovat anglická dáma, takové slovo by jí nemělo ani napadnout. Laura by takhle nemluvila, bohudíky,“ a při těch myšlenkách se mu obličej zachmuřil.

„Na co myslíte? Snad mě nezačnete plísnit?“ zeptala se Blanka. „Vyhubujte svému synovci, majore, že je tak méchant. Vůbec mě nebaví. Je zrovna tak bête jako kapitán Crackenbury.“

„Co to o mně povídáte, slečno Amoryová?“ zeptal se ten gardista a ušklíbl se. „Je-li to něco hezkého, řekněte to anglicky, protože já francouzsky nerozumím, když to povídáte tak pekelně rychle.“

„Není to vůbec nic hezkého, Cracku,“ řekl jeho kamarád, kapitán Clinker. „Pojďme pryč, nekažme jim zábavu. Pendennis se k ní prý náramně má.“

„Je to prý pekelně chytrý mladík,“ povzdechl si Crackenbury. „Lady Violeta Lebasová tvrdí, že je pekelně chytrý. Napsal nějaké literární dílo, nějakou báseň či co – a píše ty pekelně chytré věci do – do novin. Sakra, co bych za to dal, kdybych byl tak chytrý jako on, Clinkere!“

„To je úplně marné přání, kamaráde,“ prohlásil druhý. „Nedovedu napsat dobrou knihu, ale myslím, že bych moc dobře uměl psát o derby. Clavering je hlupák, a co teprve ta Begum! Ale já ji mám rád. Je mi desetkrát milejší než její dcera. Ta stará měla takovou radost, když vyhrála v loterii!“

„Doufám, že Clavering je v placení spolehlivý, co?“ zeptal se kapitán Crackenbury.

„Snad,“ odpověděl jeho přítel a odešli se pobavit vrháním klacků.

Ještě než ten zábavný den skončil, přišlo si ke kočáru lady Claveringové ještě víc jejích známých pánů popovídat s její společností. Mylady měla ohromně veselou náladu, smála se a povídala jako vždycky, nabízela občerstvení všem známým, dokud se její košíky a láhve nevyprázdnily, a její sluhové i vozkové byli královsky rozjařeni, jak už sluhové a vozkové na dostizích derby obvykle bývají.

Major pozoroval, že někteří ze shromážděných kolem kočáru vysílají k jeho majitelce jaksi podivné a významné pohledy. „Pane, ta to bere na lehkou váhu!“ šeptal jeden druhému. „Vždyť Begum má peněz jako želez!“ odpověděl druhý. „Copak to asi bere na lehkou váhu?“ pomyslil si starý Pendennis. „Copak někdo přišel o peníze?“ Lady Claveringová prohlásila, že je dnes šťastná, poněvadž jí sir Francis slíbil, že nebude sázet.

Pan Welbore, venkovský soused Claveringových, míjel jejich kočár, ale Begum ho zavolala a vyplísnila ho, že se jí chtěl vyhnout. Proč nepřišel už dřív? Proč nepřišel na oběd? Mylady mu řekla, že má ohromnou radost – říkala to každému – protože v loterii vyhrála pět liber. Když tuto zprávu sdělila panu Welborovi, ten se zatvářil tak významně a přitom smutně, že majora Pendennise jala zlá předtucha. Řekl, že se půjde podívat po koních a těch darebácích postilionech, co jim to tak dlouho trvá, než přijdou. Když se vrátil ke kočáru, jeho obvykle vlídný a usměvavý obličej byl starostlivě zachmuřen. „Copak je vám najednou?“ zeptala se dobromyslná Begum. Major se vymluvil, že ho z únavy a z celého dne na tom slunci rozbolela hlava. Kočár se rozjel od závodiště k Londýnu – rozhodně nepatřil k nejméně nádherným v tom dlouhém, malebném procesí. Napilí postilióni se řítili po trávníku, sledováni s obdivem pěšími, posměšným pokřikováním z vozíčků tažených osly a povozů na vzpružinách a hlasitými nadávkami kočích lehkých kočárků, s nimiž se ti bujní postilióni každou chvíli srazili. Dobrosrdečná Begum v nádherně čalouněném kočáře představovala pravý obraz dobré nálady, krásná rusalka se unyle a vznešeně usmívala. Nejeden bodrý výletník s rodinou nacpanou v bryčce, nejeden nuzný elegán, klopýtající domů na unavené herce, obdivoval se tomu parádnímu kočáru a bezpochyby si myslil, jak je takové „panstvo“ šťastné. Strong opět seděl na kozlíku a pánovitým hlasem pokřikoval na postilióny a dav. Mladého pána Franka posadili do kočáru, kde klímal po boku majorově – vyspával po vydatném obědě a šampaňském, jehož si přihnul, co hrdlo ráčilo.

Major zatím v duchu uvažoval o té zprávě, po jejímž vyslechnutí prve tak zvážněl. „Jestli to sir Francis povede takhle dál,“ říkal si Pendennis starší, „tenhle opilý uličník bude zrovna tak na mizině, jako byl jeho otec a dědeček. Ať má Begum, kolik chce, její majetek tohle nemůže vydržet – už kolikrát mu zaplatila dluhy. Ještě pár let bude takhle sázet, a dalších pár takových ran ji přivede na mizinu.“

„Co myslíš, mamá, nemohli bychom pořádat dostihy v Claveringu?“ zeptala se slečna Claveringová. „Ano, musíme je tam zas jednou uspořádat. Za starých časů tam bývaly dostihy – to byly zlaté časy. Vždyť je to náš národní sport – mohli bychom mít po nich v Claveringu ples, v parku by si mohli zatančit naši nájemci a mohli by si tam uspořádat všelijaké venkovské zábavy – ó, to by bylo báječné!“

„Ohromně zábavné!“ řekla její mamá. „Co říkáte, majore?“

„Dostihy jsou velice drahá zábava, má milá lady,“ odpověděl major Pendennis a zatvářil se tak truchlivě, že si ho Begum začala dobírat a se smíchem se ho zeptala, zda snad na dostizích neprohrál peníze.

Když si dědic jména asi půl druhé hodiny zdříml, začal projevovat příznaky probouzení – protahoval si paže až majorovi do obličeje a sestře naproti kopal do kolenou. Sotva se úplně probral k vědomí, spustil vesele:

„Poslyš, mamá, tentokrát se mi to povedlo – ohromně!“

„A co se ti povedlo, miláčku?“ zeptala se mamá.

„Kolik to dělá, sedmnáct půlkorun? Dvě libry a půlkorunu, že? V loterii jsem si vytáhl Boraxe, ale Podasoka a Manmillinera jsem koupil od mladého Leggata za dva kusy dortu a láhev zázvorového piva.“

„Co se to opovažuješ, darebáku, takhle brzy se pouštět do sázek?“ rozkřikla se na něho slečna Amoryová.

„Přestaň, prosím, ano? To se tě snad mám ptát o dovolení?“ odpověděl jí bratr. „A poslyš, mamá –“

„No, miláčku?“

„Viď, že mi zase dáš nějaké peníze, až tam zas půjdu, že?“ A dal se do smíchu. „Poslyš, mamá, mám ti něco říct?“

Begum vyjádřila přání, že by se to „něco“ ráda dověděla, a tak její syn a dědic pokračoval:

„Když jsme po dostizích stáli se Strongem u čestné tribuny a já jsem mluvil s mladým Leggatem, hádej, kdo tam byl s jeho starým – papá! Vypadal nabručený jako medvěd. A poslyš, mamá, mladý Leggat mi říkal, že slyšel svého starého, jak někomu povídal, že papá vsadil na favorita a prohrál sedm tisíc. Až budu plnoletý, jakživ nebudu sázet na favorita. Kdepak – ať visím, jestli budu! Dejte mi pokoj, Strongu, ano?“

„Kapitáne Strongu! Kapitáne Strongu! Je to pravda!“ vykřikla nešťastná Begum. „Opravdu sir Francis zase sázel? Slíbil mi, že nebude. Dal mi čestné slovo, že nebude.“

Strong na kozlíku slyšel konec toho, co povídal mladý Clavering, a marně se snažil nešťastníka umlčet.

„Bohužel to je pravda, mylady,“ řekl a obrátil se k ní. „Jsem z toho celý nešťastný, zrovna tak jako vy. Slíbil mi to zrovna tak jako vám, ale nedovede odolat – je to hráčská vášeň! Nemůže se zdržet.“

Při té smutné novině lady Claveringová dostala záchvat pláče. Naříkala nad svým bědným osudem nejubožejšího tvora na světě. Prohlásila, že se s manželem rozejde a víckrát za toho nevděčníka nezaplatí žádné dluhy. Celá uplakaná se rozpovídala a vyprávěla desítky všelijakých až moc věrohodných historek, kolikrát už ji manžel oklamal a jak se s ním vždycky zase usmířila. A v takovéhle truchlivé náladě, kdy mladý dědic myslil na ty dvě guineje, které vyhrál, a major zasmušile uvažoval o tom, neměl-li by raději zanechat určitých plánů, jimiž se zabýval, ten nádherný kočár konečně zastavil před domem Claveringových na Grosvenor Place. Zevlouni a kluci tam už podle svého zvyku čekali, až skončí den slavných dostihů – uvítali přijíždějící kočár radostným provoláváním a záviděli těm šťastlivcům, kteří z něho vystupovali.

„A kvůli synovi tohohle člověka mě ožebračili!“ řekla Blanka, roztřesená zlostí, když opřena o majorovo rámě šla vzhůru do schodů. „Kvůli tomuhle podvodníkovi – tomuhle darebákovi – tomuhle lháři, který okrádá ženské!“

„Uklidněte se, drahá slečno Blanko,“ konejšil ji starý pán. „Uklidněte se, prosím vás! Zachovali se k vám krutě, velice nespravedlivě. Ale pamatujte, že ve mně máte vždycky přítele – důvěřujte starému člověku, já se vynasnažím, abych vám mohl být nějak k službám.“

Když se mladá dáma a dědic nadějného rodu Claveringů odebrali na lože, zbylí tři účastníci výletu do Epsomu ještě nějakou dobu setrvali při vážné poradě.

KAPITOLA LIX
Všelijaká vysvětlení

Jak čtenář asi pozoroval, uplynul téměř rok od jisté události, vylíčené několik stránek zpátky. Artur pomalu začne místo černého kabátu nosit modrý. V jeho zevnějšku vůbec nastaly všelijaké příznivé a pozoruhodné změny. Paruku už odložil a znovu na veřejnosti ukazuje své vlasy, třebaže trochu prořídlé. A měl už čest ukázat se u dvora v uniformě praporčíka claveringského oddílu zemanské jízdy hrabství – – –. Panovníkovi ho představil markýz Steyne.

Tento počin naléhavě doporučoval Arturův strýc. Major nechtěl ani slyšet o tom, že by se mohlo ještě rok počkat s obřadem, jímž se měl ze synovce stát skutečný gentleman. Starý pán si také myslil, že by Pen měl být členem nějakého vybranějšího klubu, než byl Polyanthus, a v celé společnosti rozhlásil, jaké to je pro něho zklamání, že mladík nebude mít ani zdaleka tak pěkný majetek, jak se dalo čekat – ukázalo se, že nebude mít ani patnáct set ročně.

Takto tedy odhaduje Pendennisův majetek veřejnost – nakladatelé si ho začínají vážit mnohem víc než dříve, ba ani všelijaké mamá nejsou k němu nikterak nezdvořilé. Hezké dcery se přirozeně musí provdat za muže docela jiných vyhlídek do budoucnosti, ale aspoň těm nehezkým může Pendennis přijít vhod – skvělá a okouzlující Mira sice uloví nějakého hraběte, ale chudinka Beatrice s jedním ramenem výš než druhým se musí na celý život pověsit na nějakého křupana, a proč by jí tedy neměl být oporou pan Pendennis? Hned první zimu po tom, co Pen zdědil po matce majetek, zařídila to paní Hawxbyová někde na venkovském sídle tak, aby se její Beatrice u pana Pendennise učila hrát kulečník, aby se nenechala v kočárku s poníkem vozit nikým jiným než jím, protože je to literát a její Beatrice také má literární zájmy – ale potom prohlásila, že ten mladík moc podléhá vlivu svého hrozného strýce a hanebně si zahrával s Beatricinými city. Pravda je ta, že starý pán dobře znal povahu paní Hawxbyové – věděl, jak ta dáma dovede bezohledně zatočit s neobezřetnými mladíky, a tak se na dotyčné venkovské sídlo rozjel a vyrval Artura z jejích nebezpečných spárů, jenže ho nezachránil před jejím jazykem. Pendennis starší si přál, aby synovec aspoň zčásti strávil Vánoce v Claveringu, kam se zatím vrátilo panstvo – ale Artur k tomu neměl odvahu. Clavering byl moc blízko nešťastnému Dubí, kde na mladíka číhalo přespříliš mnoho smutných vzpomínek.

Claveringovy jsme rovněž ztratili z dohledu, dokud se znovu neobjevili na epsomském závodišti, a tak musíme stručně povědět, co se s nimi mezitím dělo. Za ten minulý rok se žádnému členu claveringské rodiny nevedlo moc dobře. Lady Claveringová, jedna z nejdobromyslnějších žen na světě, která si ráda pochutnala na dobré večeři, ačkoli nemluvila gramaticky zrovna správně, měla žalostně pokaženou chuť k jídlu i náladu ustavičnými rodinnými starostmi a hádkami, jaké dovedou způsobit, že i nejlepší výtvory francouzského kuchaře se stávají nestravitelné a nejměkčeji vycpaná poduška na pohovce tlačí pod hlavou jako kámen. „Mně by byla jako dezert milejší vodnice z Claveringu, Strongu, než tenhle ananas a všechny tyhle muškátové hrozny,“ říká lady Claveringová v jídelně u stolu, když se věrnému příteli svěřuje se svými zármutky, „jen kdybych si ji mohla sníst aspoň trochu v klidu. Byla jsem stokrát šťastnější jako vdova, než mi připadly všechny tyhle peníze!“

Rodina Claveringů to vskutku chytila za špatný konec – za prokazovanou pohostinnost se jí nedostalo ani životní pohody, ani postavení, ani díků, ani laskavých pozorností na oplátku od lidí, které hostila. V první své londýnské sezóně měli jen pochybné úspěchy, a pak už bylo všeobecně známo, že se neuplatnili. „Člověk by musel mít andělskou trpělivost, aby vydržel se sirem Francisem Claveringem,“ říkali lidé. „Je beznadějně sprostý, nudný a neslušný. Člověk nemůže říct, co to je, ale na té rodině a jejím entourage lpí nějaká skvrna. Kdo vlastně je ta Begum, kde sebrala ty peníze a tu nespisovnou angličtinu – odkud se tu vzala? A ta domýšlivá holka, její dcera, s těmi pofrancouzštělými manýrami a vyzývavými kouzly – s takovou se slušná anglická dívka ani nemůže stýkat! A shromažďovali se u nich náramně divní lidé! Sir Francis Clavering je hazardér, vyhledává jen společnost podvodných hráčů a zhýralců. Hely Clinker s ním byl u pluku a říká, že Clavering nejen švindluje v kartách, ale dokonce se ukázal i jako zbabělec. Co to lady Rockminsterovou napadlo, že se jich tak ujala?“ Jenže po té první londýnské sezóně lady Rockminstrová nechala lady Claveringovou padnout, ačkoli se jí z počátku tak ujala – vznešené dámy nevodily své dcery na její večírky – mladíci, kteří na ně chodili, měli ohavně volné a opovržlivě důvěrné chování – a nebohá lady Claveringová se sama přiznávala, že musí ve svém salóně trpět ty, kterým říkala „kanálie“, protože prvotřídní společnost k ní nechce chodit.

Ale neměla, chudinka, vůči té „kanálii“ ani špetku zlé vůle, ani nebyla na sebe pyšná – ani ji nenapadlo, že je něco lepšího než její bližní – řídila se prostě příkazy, jaké jí při vstupu do života daly její společenské kmotry: ochotně se seznamovala s lidmi, které ony znaly, a zvala ty, které zvaly ony. Ta „kanálie“ byla vlastně zábavnější než to, čemu se říká „společnost“, ale jak jsme už řekli – opustit svou protektorku je snadné, kdežto když ona opustí svou chráněnku, je to kruté – člověk se může vzdát společnosti bez zvláštního zármutku, naopak spíš s pocitem úlevy, ale je to velmi ponižující a bolestné, když společnost přestane o nás dbát.

Zmínili jsme se o jednom mladém muži ze společnosti, o němž se dalo předpokládat, že aspoň on ze všech těch nevěrníků zůstane věrný – a vskutku, ten mladík byl pan Harry Foker. Ale nepočínal si dost opatrně – hned z počátku se svěřil se svou nešťastnou láskou Penovi, pak se o ní dovědělo celé město a zesměšnilo ho, načež se věc dostala k sluchu jeho slabé a milující matce, až o ní nakonec zvěděl i plešatý a neoblomný Foker senior.

Když se ta nepříjemná zvěst dostala až k panu Fokerovi, došlo mezi ním a synem k prudkému a trapnému výstupu, který skončil vypovězením chudáčka mladého pána na rok z Anglie a zároveň výslovným příkazem, že se po uplynutí stanovené lhůty musí vrátit a uzavřít sňatek se svou sestřenicí – nebo se musí stáhnout někam do soukromí, s apanáží všeho všudy tři sta ročně, a jakživ se už nesmí hlásit k otci ani k jeho pivovaru. Pan Henry Foker tedy odjel a odvezl si s sebou žal a zármutek, z něhož se neplatí clo na žádné hranici a který příslovečně provází každého vyhnance – s takovouhle smuteční páskou na očích mu připadaly truchlivé i pařížské bulváry a italské nebe se mu zdálo nějak zachmuřené.

Pro sira Francise Claveringa to byl rok velice nešťastný. Události vylíčené v předešlé kapitole dovršily jeho pohromu. Bylo to toho léta Páně, kdy (jak se naši sportovní fanoušci snad pamatují) Podasokus, kůň lorda Harrowhilla (ten mladý pán měl zálibu v klasicích a svému hřebci dal jméno z Iliady), vyhrál derby, k zármutku znalců, kteří jméno vítězného koně vyslovovali na všelijaký prapodivný způsob a sázeli na Boraxe, jenž se v dostihu vůbec neumístil. Sir Francis Clavering se důvěrně znal s největšími darebáky na závodišti a samozřejmě dostal cenné „informace“, takže vsadil těžké peníze proti vítěznému koni a štědře sázel na favorita – a tak se stalo, jak jeho syn správně sdělil nebohé lady Claveringové, že prohrál sedm tisíc liber.

Byla to věru krutá rána pro mylady, která už tolikrát za manžela zaplatila dluhy – které musel pokaždé slíbit a odpřisáhnout, že se polepší – která za něho vyrovnala účty u lichvářů a obchodníků s koňmi – která mu zařídila dům v městě i jeho venkovské sídlo – a která najednou měla okamžitě vyplatit tu ohromnou částku jako pokutu za marnotratnost ničemného manžela.

Už dříve jsme vylíčili, jak se Pendennis starší stal rádcem rodiny Claveringových – a jako důvěrný přítel znal v jejich domě každou místnost, dokonce i ten ošklivý přístěnek, jaký máme doma všichni a v němž je zamčený ten příslovečný rodinný kostlivec. Nevyznal-li se major v baronetových peněžních záležitostech, pak jenom proto, že se v nich nevyznal ani sám Clavering a skrýval je před sebou i před druhými za tak beznadějně zamotaným předivem lží, že ani jeho rádce a právní zástupce a správce jeho panství nemohli přesně zjistit, jak to s ním v tomhle ohledu vypadá. Ale pokud šlo o lady Claveringovou, byl major zpraven mnohem líp, a když ji na derby stihla ta nešťastná pohroma, dal si záležet, aby se dokonale a důkladně obeznámil s jejím jměním, a tak byl přesně informován o mnohonásobných obrovských obětech, které vdova přinesla svému druhému manželovi.

Neskrýval svůj názor – a získal si za to doznání nemalou přízeň slečny Blanky – že se vůči dceři lady Claveringové postupovalo velice tvrdě ve prospěch myladina syna z druhého manželství, a v rozhovorech s lady Claveringovou několikrát udělal dost jasnou narážku, že by podle jeho mínění mělo být o slečnu Blanku postaráno líp. Jak jsme už řekli, dal vdově jasně na srozuměnou, že zná do všech podrobností její dřívější nešťastné osudy, poněvadž byl v Indii, když – když došlo k té trapné události, která skončila jejím rozchodem s prvním manželem. Mohl jí povědět, kde si lze přečíst to číslo kalkatských novin, v němž byla otištěna podrobná zpráva o procesu s Amorym, a naznačil jí (za což mu Begum byla nemálo vděčná), že si nechal pro sebe všechno, co o tom ví, a přitom zůstal jejich věrným rodinným přítelem.

„To se ví, snad mě k tomu vedly sobecké pohnutky, lady Claveringová,“ přiznal se jí. „Všichni máme nějaké sobecké pohnutky, a já se vám netajím, že mně šlo o to, aby se můj synovec oženil s vaší dcerou.“ Lady Claveringovou možná trochu překvapilo, že by major stál o příbuzenstvo mezi její a svou rodinou, ale prohlásila, že k tomu ochotně dá svolení.

Na to jí však řekl upřímně: „Má milá lady, synovec má jen pět set ročně, a tak by si moc nepolepšil, kdyby si vzal dívku s věnem deset tisíc liber. Promiňte, ale mohli bychom mu sehnat něco lepšího – je to mladík chytrý a obezřelý, divoká léta má už za sebou – přitom má moc dobré nadání a velkou ctižádost, a tak by si chtěl v manželství polepšit. Kdybyste vy, mylady, a sir Francis chtěli – a sir Francis vám nedovede nic odepřít, dejte na mé slovo – mohli byste Arturovi na jeho životní dráze svým způsobem značně prospět, tak aby světu ukázal, co v něm vězí. Co je Claveringovi platný ten mandát ve sněmovně, když se snad jakživ neukáže v parlamentě a nepromluví tam ani slovo? Slyšel jsem od pánů, kteří mého synovce slyšeli v Oxbridgi, že je safra skvělý řečník – a jak bude mít nohu ve třmenu a dostaneme ho na koně, nemám vůbec pochyby, mylady, že se za něho nebudeme muset stydět. Já jsem toho chlapce vyzkoušel a myslím, že ho znám dobře. Je velký lenoch, nedbalý a roztěkaný, takže se pro něho nehodí, aby se celý život pachtil jako nějaký advokát a teprve bůhvíkdy z toho něco měl. Ale pomozte mu na počátku jeho dráhy, dejte mu dobré přátele a příležitost, a udělá si takové jméno, že jeho potomci budou na něho pyšní, za to vám ručím. Pro takového mladíka jako on nevidím jinou cestu, aby to někam dotáhl, než uzavření rozumného sňatku – nesmí se oženit s žebračkou, aby musel až do konce života sedět na mizerných patnácti stech ročně – musí si vzít takovou, které může být nápomocen a která zas může být nápomocná jemu, aby se uplatnil – které může dát saframentsky dobré jméno a postavení ve společnosti za ty výhody, jež mu poskytne ona. Bylo by pro vás líp, kdybyste měla vynikajícího zetě, než kdybyste se starala, aby si váš manžel udržel své místo v parlamentě, kde není nic platný ani sobě, ani komu jinému – a tak vidíte, proč mám o vás takový zájem a nabízím vám tenhle obchod, který prospěje jim oběma.“

„Vždyť víte, že Artura už teď pokládám skoro za člena rodiny,“ prohlásila dobromyslná Begum. „Chodí si sem, kdy se mu zachce, a čím víc vzpomínám na jeho drahou matku, tím líp vidím, že na světě je málo tak hodných lidí – aspoň ke mně nebyl nikdy nikdo tak hodný. Věřte, plakala jsem, když jsem se dověděla, že zemřela, a byla bych po ní nosila smutek, jenže černá barva mi nesvědčí. Ale já vím, koho si jeho matka přála za snachu – Lauru, kterou si tolik zamilovala i lady Rockminsterová, a není divu. Je to hodnější dívka než moje dcera. Znám je přece obě. Má Betsy – totiž Blanka – mi není potěchou, majore. Pen by se měl oženit s Laurou.“

„Která má ročně pět set! Má drahá duše, vy jste se zbláznila!“ prohlásil major Pendennis. „Rozvažte si to, co jsem vám říkal. Nepodnikejte s tím svým nešťastným manželem nic, dokud se neporadíte se mnou, a pamatujte, že starý Pendennis je navždycky váš přítel.“

Už předtím Penův strýc nějakou dobu vedl podobné řeči před slečnou Amoryovou. Poukazoval jí na výhody takového manželství, jaké mu leželo na srdci, a cítil se povinován ujistit ji, že vzájemné výhody jsou ze všeho na světě to nejlepší, na čem lze založit manželství – vlastně to jediné. „Jen se podívejte, jak to dopadá se sňatky z lásky, má milá holčičko. Je přece všeobecně známá věc, že mezi lidmi, kteří se vzali z lásky, dochází potom k největším hádkám a dívka, která uteče s Jackem do Gretna Green, vždycky mu potom uteče s Tomem do Švýcarska. Hlavní věc v manželství je, aby se ti dva dohodli, že si budou vzájemně prospěšní. Slečna přinese do manželství peníze a mladý pán jich výhodně použije. Žena přinese mému chlapci do manželství koně, a Pen na něm safra vyhraje cenu. Tomuhle říkám rozumný sňatek. Takováhle dvojice má aspoň o čem mluvit, když je pospolu. Kdybyste si musela povídat s Kupidem – kdyby Blanka a Pen byli Kupid a Psyché, po několika večerech by se safra užívali, kdyby si neměli co povídat o něčem jiném než o lásce.“

Slečna Amoryová byla docela spokojená s Penem, dokud nebyl na obzoru někdo lepší. A kolik jiných dívek je takových jako ona? – Kolik manželství z lásky dopadá dobře až do konce? – Kolik sentimentálních firem nekončí bankrotem? – Kolik hrdinských vášní se nezvrhá v ohavnou lhostejnost nebo nekončí hanebnou porážkou?

Takovéhle životní filozofické názory major podle svého zvyku ustavičně vštěpoval Penovi, který měl mozek uzpůsoben tak, že dovedl v mnoha otázkách dát za pravdu oběma stranám – měl porozumění pro citový život, jenž byl úplně mimo dosah majorova chápání, ale rozuměl i praktickému životu a dovedl se mu přizpůsobit, nebo si to aspoň myslel. A tak se stalo, že na jaře po matčině smrti se nechal hodně ovlivnit strýcovými radami a byl v domě lady Claveringové jako doma. Slečna Amoryová do jisté míry přijímala jeho dvoření, ale neucházel se o její ruku a byl u Claveringů skoro jako člen rodiny, ačkoli s ní nebyl zasnouben. Ti dva mladí byli spolu nesmírně důvěrní, ačkoli si nijak zvlášť nevyznávali city, a scházeli se a rozcházeli v nejlepší shodě. „A já jsem ten člověk,“ říkal si Pendennis, „který před osmi lety prožíval vášnivou lásku a loni ho kvůli Briseidě div nestrávila horečka!“

Ano, byl to tentýž Pendennis a čas mu jako nám všem přinesl své obvyklé důsledky, útěchy a zážitky. Měníme se velmi málo. Když o tomhle muži nebo téhle ženě říkáme, že to už nejsou ti lidé, jak je pamatujeme z mládí, a pozorujeme na svých přátelích změny (samozřejmě k horšímu), nepočítáme snad s tím, že životní okolnosti jen odhalují skryté vady nebo dobré vlastnosti, ale že je nevytvářejí. Sobecká únava a lhostejnost, pramenící z vlastnictví, je jen následek sobeckého ohnivého dychtění z včerejška – malátná opovržlivost, která křičí vanitas vanitatum, je jenom zemdlenost chtíče, přesyceného rozkoší – drzost úspěšného zbohatlíka je jenom nevyhnutelný následek pachtění nuzáka, který se musel rvát se životem. Naše duševní změny jsou jako naše šediny nebo vrásky – svědčí jen o tom, že se uplatňuje zákon o lidském růstu a odumírání: to, co je teď bílé jako sníh, bývalo kdysi černé jako havran – to, co je dnes lenivá otylost, bývalo ještě před několika lety bujaré kvetoucí zdraví – ta klidná únava, blahosklonná, rezignovaná a rozčarovaná, byla ještě před několika lety prudká a sveřepá ctižádost, která se teprve po mnohých bojích a porážkách podrobila a uložila k odpočinku. Šťastný je ten, kdo ušlechtile dovede snášet nezdar a mužně, s pokorným srdcem dovede podat svůj zlomený meč vítěznému Osudu! Laskavý čtenáři, který jsi na téhle stránce možná chtěl na chvíli nalézt lehkou četbu a teď snad knihu odložíš a oddáš se vážnějším úvahám – nepojímá tě hrůza, když si pomyslíš, jak ty, který jsi zažil úspěchy nebo pohromy, zaujímáš teď v davu význačné postavení, nebo zase beznadějně bezvýznamné – ty, který jsi v boji zakusil tolik porážek či vítězství, který ses soužil zločinem a špatným svědomím, jak víš jen ty sám – který jsi možná miloval a ochladl, plakal a znovu se smál, a jak často – jak ti je, když si pomyslíš, že to jsi pořád ty, jak se na sebe pamatuješ z dětství, než ses vydal na svou plavbu životem! Byla až dosud šťastná a ty teď možná vplouváš do přístavu, lidé tě radostně vítají a děla hřmí salvy – rozradostněný kapitán se ti na palubě uklání a pod hvězdou na jeho prsou je starost, o které nikdo neví. Nebo jsi nebohý trosečník, bez naděje na zachránění, připoutaný k osamělému ráhnu na širém moři… I ten, co se potápí, i ten, co šťastně doplul, oba pravděpodobně myslí na domov, vzpomínají na doby, kdy byli dětmi, a oba jsou samotni – osamělý je ten, kdo beznadějně tone na potápějícím se ráhnu, i ten, koho s jásotem vítá dav.

KAPITOLA LX
Rozhovory

Naše dobromyslná Begum byla zprvu na manžela tolik rozezlená pro nedávný důkaz jeho dvojakosti a pošetilosti, že mu zcela odepřela pomoc, aby mohl vyrovnat své čestné dluhy – prohlásila, že se s ním rozejde, ať si sám nese následky své nenapravitelné slabosti a marnotratnosti. Po té zlé pohromě, která nešťastníka stihla na dostizích, byl v takovém duševním stavu, že nechtěl nikoho ani vidět – své kumpány ze závodiště, kterým byl dlužen peníze a bál se, že je nebude moci splatit, ani svou ženu, která mu tak dlouho byla trpělivým bankéřem a (jak se právem strachoval) víckrát mu už nehodlala dovolit, aby z ní tahal peníze. Když se nazítří ráno lady Claveringová ptala, je-li sir Francis doma, dostala odpověď, že v noci vůbec doma nespal, ale vzkázal po někom svému komorníkovi, aby mu poslal šatstvo a poštu. Strong věděl, že toho dne nebo následujícího přijde k němu sir Francis buď sám, nebo mu pošle nějaký vzkaz, a vskutku – dostal stručné sdělení s úpěnlivou prosbou, aby za svým zoufalým přítelem F. C. přišel do Shortova hotelu v Blackfriars a ptal se tam po panu Francisovi. Baronetovou význačnou vlastností byla totiž prolhanost, a tak měl-li se pustit do křížku s osudem, vždycky raději utekl a někde se schoval. Podomek ze Shortova hotelu, který přišel na Grosvenor Place s Claveringovým vzkazem a měl odtamtud přinést jeho šatstvo, ihned věděl, komu ten cestovní vak patří, a zpravil o tom lokaje, který právě prostíral k snídani – ten zase s tou zprávou honem běžel dolů do čeledníku, odkud se dostala k paní Bonnerové, myladině pravé ruce a osobní komorné, a ta ji sdělila své paní. A tak v domě na Grosvenor Place kdekdo věděl, že sir Francis se skrývá pod jménem Francis v jednom hostinci na Blackfriars Road. A jeho vozka to zas pověděl ostatním vozkům, kteří to donesli svým pánům a do sousedních stájí k Tattersallovi, kde ta zpráva vzbudila velice chmurné předtuchy, že sir Francis Clavering se asi chystá na cestu do Levantu.

Toho dne se na stole v hale octla úctyhodná hromádka dopisů, adresovaných siru Francisi Claveringovi. Francouzský kuchař poslal mylady účet, i obchodníci, kteří zásobovali její tabuli, firma Finer & Gimcrack, obchod pleteným a střižním zbožím, a madame Crinoline, věhlasná krejčová, ti všichni jí dali doručit účty zároveň s těmi, jež zněly na jméno slečny Amoryové a svou výší nezůstaly u žádné z těch firem pozadu za účty pro mylady.

Nazítří odpoledne po derby měl Strong v Shortově hotelu rozmluvu se svým principálem, kterého tam zastihl rozbrečeného nad curaçaem, načež jako obvykle šel tu záležitost vyřizovat na Grosvenor Place a nalezl tam všechny podezřelé doklady narovnané v baronetově pracovně. Ihned je začal otvírat, a když si je prohlížel, tvářil se velmi truchlivě.

Při tomto zaměstnání ho přistihla paní Bonnerová, myladina komorná a hospodyně. Patřila do rodiny a její paní se bez ní nemohla obejít zrovna tak, jako sir Francis se neobešel bez chevaliera, takže při všech hádkách mezi mylady a jejím manželem byla ovšem vždycky při lady Claveringové a už z povinnosti se zlobila ještě víc než mylady.

„Dá-li na mou radu, nezaplatí nic,“ prohlásila paní Bonnerová. „Buďte tak hodný, kapitáne, jděte zase zpátky k siru Francisovi – je zalezlý někde ve sprosté putyce a netroufá si předstoupit před svou ženu, jakýpak je to mužský – a vyřiďte mu, že mu už nebudeme platit dluhy. Udělaly jsme z něho člověka, vytáhly jsme ho z vězení (a s ním možná i jiné lidi), kolikrát jsme mu už zaplatily dluhy – dostaly jsme ho do parlamentu, má od nás dům v městě i na venkově, a on nemá kuráž, aby se tu ukázal, ten lotr a zbabělec! Dostal od nás koně, aby měl na čem jezdit, dostal od nás najíst i to, co má na sobě, ale víckrát mu už nedáme nic. To, co nám z našeho majetku ještě zbylo, necháme si už pro sebe, nebudeme to už vyhazovat na toho nevděčníka. Dáme mu dost, aby měl být z čeho živ, a necháme ho být – nic víc si nezaslouží, tohle mu můžete vyřídit od Zuzany Bonnerové!“

V té kritické chvíli se její paní dověděla, že přišel Strong, vzkázala pro něho, a chevalier šel tedy k mylady v naději, že s ní bude snad lepší pořízení než s její pravou rukou, paní Bonnerovou. Kolikrát se už za svého klienta prosebně přimlouval u lady Claveringové a vždycky tu dobromyslnou ženu přiměl, že povolila. Zkusil to tedy ještě jednou. Vylíčil jí v chmurných barvách stav sira Francise a nechtěl ručit za následky, jaké by to mohlo mít, kdyby pro něho nesehnal peníze, aby mohl splnit své závazky.

„Že se zabije?“ řekla se smíchem paní Bonnerová. „Že se zabije, ták? Nic lepšího by nemohl udělat.“ Strong tvrdil, že ho přistihl s připravenou břitvou na stole, ale tomuhle se trpce zasmála i lady Claveringová. „Dokud já nebohá budu mít poslední šilink, o který mě může okrást, nikdy si nic neudělá. Nebojte se o jeho život, kapitáne – nic se nestane, spolehněte se. Ach, nešťastný den, kdy jsem ho prvně spatřila!“

„Je horší než ten první,“ vykřikla myladina pobočnice. „Tamten byl aspoň muž – divoch a ďábel, ale byl to mužský, měl kuráž – kdežto tenhle – k čemu má mylady pořád platit jeho dluhy, prodávat brilianty a pořád mu odpouštět? Příští rok udělá zase takovou špatnost. Jak jen bude moct, zas ji bude podvádět a okrádat – a z jejích peněz bude vydržovat bandu darebáků a šejdířů – to nemyslím vás, kapitáne – vy jste vždycky byl náš dobrý přítel, ale bylo by bývalo lepší, kdybyste se nám vůbec nebyl připletl do cesty.“

Podle toho, co paní Bonnerové uklouzlo o těch briliantech, chevalier viděl, že hodná Begum tentokrát snad zase povolí a že se jeho principál ještě nemusí vzdávat naděje.

„Na mou věru, mylady,“ řekl s opravdovou, upřímnou účastí s nesnázemi lady Claveringové a s obdivem vůči té nevyčerpatelně dobrotivé ženě, „všechno, co tu Claveringovi vytýkáte a co mi tu vyčítá paní Bonnerová, oba si vrchovatě zasloužíme, a byl to pro vás opravdu nešťastný den, kdy jste se s námi seznámila. Zachoval se vůči vám ukrutně, a kdybyste nebyla ta nejšlechetnější žena na světě a nedovedla jste tak odpouštět, nebyla by pro něho žádná naděje na záchranu.“ Tato slova se snažil prodchnout nadšením, které jeho nestoudnému příznivci mohlo nemálo prospět. „Ale nemůžete přece dopustit, aby se otec vašeho syna zostudil, aby malý Frank nastoupil svou životní dráhu s takovouhle skvrnou na svém jménu. Držte Claveringa na uzdě – ať se vám zaváže sliby, jakými budete chtít – ručím za něho, že s nimi bude srozuměn.“

„A nebude je plnit,“ řekla paní Bonnerová.

„Ne, tentokrát je dodrží,“ prohlásil Strong. „Musí je dodržet. Mylady, kdybyste byla viděla, jak plakal! Řekl mi: ‚Ach, Strongu, nepláču nad sebou, ale nad svým chlapcem – nad tou ženou, nejlepší v Anglii, s kterou jsem jednal tak mrzce – já vím, že to byla mrzkost.‘ Tentokrát nechtěl na dostizích sázet, mylady – opravdu nechtěl. Podvodně ho k tomu zlákali – všichni z jeho kruhu se nechali napálit, nejen on. Myslel, že může sázet úplně najisto, bez nejmenšího rizika. Bude to pro něho lekce pro celý život. Vidět mužského plakat – to je hrůza!“

„On si z toho moc nedělá, když má drahá lady pláče kvůli němu,“ řekla paní Bonnerová, „chudinka! Vy to dobře víte, kapitáne.“

„Jestli máš aspoň trochu cti v těle, Claveringu, tentokrát slib dodržíš,“ řekl Strong svému principálovi, když mu vyprávěl o předešlém výjevu. „A jestli jí zase zrušíš slovo, obrátím se proti tobě a povím všechno.“

„Co všechno?“ ulekl se pan Francis – pod tím jménem se skrýval v Shortově hotelu, kde ho Strong našel v slzách nad lahví curaçaa, když se tam k němu vrátil od mylady.

„Pf! Copak myslíš, že jsem hlupák?“ vybuchl Strong. „Copak jsem se narodil teprve včera – myslíš, Claveringu, že jsem slepý? Víš dobře, že stačí, když povím, co vím, a zítra je z tebe žebrák. A nejsem jediný, kdo zná tvé tajemství.“

„Kdo ještě?“ zděsil se Clavering.

„Starý Pendennis, nebo bych se moc pletl. Poznal toho člověka, hned jak ho prvně uviděl, když tehdy večer přišel k tobě do domu opilý.“

„Tak on to ví, on to ví?“ zařval Clavering. „Ať si dá pozor – já ho zabiju!“

„Ty bys nás nejradši zabil všechny, viď, kamaráde?“ řekl výsměšně Strong a bafl si z doutníku.

Baronet se malátnou pěstí udeřil do čela – snad kamarád uhádl jeho přání správně. „Kdybych měl kuráž, Strongu, věř, že bych se oddělal, sakra – jsem ten největší chudák v Anglii. Proto takhle řádím – proto je mi už všechno jedno. Proto jsem se dal na pití,“ (roztřesenou rukou zdvihl sklenici curaçaa a na posilnění ji vypil), „proto se pořád potloukám s těmi zloději. Vím, že to jsou zloději, všichni do posledního, zatracení zloději. Ale – ale co mám dělat? Vždyť jsem to nevěděl, však víš – nemám na tom žádnou vinu – dokud jsem se s tím zatraceným lotrem neseznámil, neměl jsem o tom tušení, byl jsem nevědomý jako dítě! Ale já uteču, odjedu někam za hranice, pryč od těch prokletých darebáků – uteču někam do lesa a pověsím se sakra na stromě – ano – ach, já jsem ten nejnešťastnější tvor v Anglii!“ Takhle s pláčem, křikem a proklínáním ulevoval ten nemohoucí slaboch svému žalu, naříkal nad svým nešťastným osudem a v zoufalství úpěnlivě a rouhavě sliboval, že se bude kát.

Osvědčená průpověď, že zlý vítr nepřináší nikomu nic dobrého, se potvrdila, pokud šlo o sira Francise Claveringa a ještě jednoho pána, který v Shepherd’s Inn bydlil s kapitánem Strongem. Muž, s nímž se vsadil plukovník Altamont, byl na štěstí „solventní“, a tak v den, kdy se měly vyplatit sázky z posledních dostihů derby, kapitán Clinker za baroneta vyrovnal dlužné částky jeho četným věřitelům – lady Claveringová na radu majora Pendennise totiž baronetovi nedovolila, aby své peněžní závazky zlikvidoval osobně, a pověřila tím úkolem kapitána Clinkera. Plukovník Altamont měl tedy to potěšení, že dostal v padesátilibrových bankovkách, co vyhrál na derby, jelikož si na vítěze dostihů vsadil třicet proti jedné.

Při té příležitosti sešlo se mnoho plukovníkových přátel, kteří mu chtěli blahopřát k výhře – všichni z jeho party i ti, kdo se scházeli v uzavřené místnosti u šprýmovného Wheelera, hostinského u Harlekýna, přišli se podívat na šťastného kamaráda a byli by se s ním rádi šlechetně a účastně podělili o jeho kořist. „Teď by bylo na čase vyzdvihnout tu loď potopenou v Mexickém zálivu s nákladem tři sta osmdesát tisíc dolarů, kromě zlatých prutů a španělských dukátů,“ navrhoval plukovníkovi Tom Diver. „Akcie Tredyddlumových dolů stojí hrozně nízko – můžeme je dostat za babku – ohromná příležitost ke koupi,“ naznačoval pan Keightley a Jack Holt zase doporučoval svůj plán s pašováním tabáku, který byl tak odvážný, že se plukovníkovi zamlouval mnohem víc než ostatní navrhované spekulace. Ze stálých hostí u Harlekýna byl tam Jack Rackstraw – ten věděl o páru koní, které by měl plukovník koupit, Tom Fleet – ten zas potřeboval pro svůj satirický časopis Dandy jen malý kapitálek dvě stě liber a ujišťoval, že by se na něm vydělalo tisíc liber ročně – „nehledě na to, že byste takhle získal moc a vliv a přístup do zákulisí ve všech londýnských divadlech,“ domlouval mu Tom. Ale Moss Abrams plukovníka zapřísahal, aby neposlouchal ty hlupáky s jejich šejdířskými spekulacemi a investoval ty peníze do nějakých dobrých papírů, které by mu mohl sehnat a které by mu vynášely padesátiprocentní úrok – s absolutní zárukou, lepší by mu nemohla dát ani Anglická banka.

Všichni tihle vašnostové se snažili plukovníka lichocením získat, každý pro svůj plán, ale on jim statečně odolal, strčil si bankovky do kapsy kabátu, odebral se domů k Strongovi a dobře za sebou přirazil dveře bytu. Hodný Strong dal svému spolubydlícímu dobré rady, pokud šlo o všechny jeho známé, a přestože neměl docela nic proti tomu, když ho plukovník naléhavě žádal, aby si z jeho vyhraných peněz vzal dvacet liber, byl to přece poctivec a nepřipustil, aby druzí kamaráda o ně ošidili.

Když byl Altamont při penězích, neměli se s ním lidé zle. Gradymu dal ušít novou livrej a chudák starý Costigan se nezdržel, aby neprolil slzy vděčnosti (rychle zase vyschlé), když po večeři v úzkém kroužku v Kuchyňce dostal od plukovníka pětilibrovou bankovku. Altamont koupil paní Boltonové zelený šál a Fanynce žlutý, nejkrásnější ukázky z výprodeje v jednom drahém obchodě v Regent Street, a zanedlouho potom slečna Amoryová k svým narozeninám, slaveným v červnu, dostala od nějakého „přítele“ balík s ohromným psacím pultíkem vykládaným mosazí, v němž nalezla ametystový náhrdelník (ohavnější snad nikdy nikdo neviděl), hrací tabatěrku, dva parádní almanachy z předloňska a dva kusy látky na šaty v příšerných barvách – což rusalku ohromně rozesmálo a udivilo. Je také známo, že asi v té době plukovník Altamont nakoupil doutníky a francouzské hedvábí od nějakých podloudníků ve Fleet Street a Strong ho přistihl někde v Cheapside v aukční síni, kam měl přístup kdekdo a kde Altamont zakoupil dva sekretáře, několik těžkých postříbřených svícnů, několikapatrový stojan na mísy a hru tivoli. Stojan na mísy zůstal v bytě a figuroval tam při banketech, které plukovník pořádal velmi štědře. Zdál se mu krásný, dokud Jack Holt neprohlásil, že vypadá, jako by byl ze zastavárny. A Jack Holt se v tom přece vyznal.

Večeře tam byly hodně časté a sir Francis Clavering se jich vždycky blahosklonně účastnil. V jeho domě se nepořádaly: nástupce Mirobolantova, který tak předčasně předložil své účty, lady Claveringová rozhořčeně propustila a přepychové vedení domu značně okleštila a omezila. Jeden ze statných lokajů byl zlikvidován, načež druhý dal výpověď, protože nechtěl zůstat ve službě bez svého kamaráda a v rodině, kde si drží jen jednoho lokaje. Begum zavedla vůbec v celé domácnosti přísné úsporné reformy, zaviněné marnotratností nestoudného manžela. Major byl rádcem myladiným, Strong zastupoval nebohého Claveringa a ty reformy zavedla Begum rychle a rázně s pomocí svého advokáta. Po zaplacení baronetových dluhů, což vyvolalo značné veřejné pohoršení a způsobilo, že baronet v očích společnosti klesl ještě hloub, nesmírně rozkacená lady Claveringová odjela z Londýna do Tunbridge Wells – nechtěla se ani rozloučit se zvrhlým manželem, kterého nikdo nepolitoval. Clavering trpělivě zůstal v Londýně – nikterak o to nestál, aby musel čelit spravedlivému hněvu své ženy, a občas ho bylo vídat ve sněmovně nebo jak se odtamtud plíží ven, aby si s kapitánem Raffem a panem Markerem zahrál kulečník a vykouřil doutník, nebo se ukazoval ve veselých krčmách nebo ho bylo vídat, jak číhá na své právní zástupce u Lincoln’s Inn, kde ho advokáti nechávali čekat celé hodiny a písaři na sebe mrkali, když seděl v jejich kanceláři. Není divu, že tak rád chodil na večeře do Shepherd’s Inn – musel se jimi spokojit. Spokojit? Nikde jinde nebyl tak šťastný – mezi sobě rovnými se cítil zle, protože jím opovrhovali – ale v Shepherd’s Inn seděl u stolu na čestném místě, tam pořád ještě slyšel „Ano, sire Francisi“ a „Ne, sire Francisi“, tam mohl udávat své ubohé vtipy a třaslavým hlasem zpívat sentimentální francouzské šansony, když Strong hlučně odzpíval své pijácké písničky a Costigan pisklavě své irské popěvky. Taková veselá domácnost jako Strongova, s Gradyho irským dušeným skopovým masem k večeři a po jídle při chevalierově horkém punči, mohla být vítaná i lepším lidem, než byl Clavering – doma ho děsil veliký opuštěný dům, kde ho obsluhovali jenom stará domovnice a jeho komorník, který jím opovrhoval.

„Sakra, musím toho člověka vyhodit,“ říkal svým přátelům v Shepherd’s Inn, „jenže mu jsem dlužen plat za dva roky, proklatě, a ženě si nemohu říct o peníze. Ráno mi nosí čaj studený, sakra, s olověnou lžičkou a tvrdí, že mylady poslala všechno stolní stříbro do safu v bance, protože doma by nebylo v bezpečí. To je přece kruté, když mi nechce svěřit ani jedinou čajovou lžičku – to je přece neslušnost, co, Altamonte? Víte, že má žena má nízký rodinný původ – totiž – promiňte, prosím – hm – to je přece kruté, že mi projevuje tak malou důvěru. I služebnictvo se mi už začíná smát – zatracená holota! Však já těm nenažrancům zpřerážím všecky kosti v těle, zatraceně, uvidíte. Když zazvoním, nikdo nepřijde a – a můj sluha byl včera večer ve Vauxhallu v mojí frakové košili a v mé sametové vestě – já jsem ji poznal – ten zatracený nestyda, ten lotr – a jak si to tam přede mnou vytáčel v kole! Ten bude jednou viset, vsaďte se – zaslouží si, aby visel – patřilo by to všem takovým pekelným darebákům, jako jsou ti zatracení komorníci!“

Najednou se k Altamontovi choval velice vlídně – poslouchal jeho historky, když plukovník hlučně vyprávěl – jak se jednou plavil domů z Nového Zélandu, kde byl na velrybářské výpravě – a musel se s kamarády tajně nalodit v noci, aby utekli manželkám, považte – a když chudáci domorodci viděli, že loď odplouvá, naskákali do kanoí a zuřivě pádlovali za ní. Nebo jak jednou v Novém Jižním Walesu tři měsíce bloudil v buši, když se tam vydal za nějakými obchody – jak na Svaté Heleně viděl Bonaparta a jak mu byl představen s ostatními důstojníky z lodi Východoindické společnosti, na které sloužil jako první důstojník. Když se Altamont trochu napil, vyprávěl spoustu takových historek (prolhaných a náramně chvástavých, jak musíme přiznat) a sir Francis ho poslouchal velice pozorně – dal si záležet, aby při večeři Altamontovi hodně často připil a zacházel s ním co nejuctivěji.

„Jen ho nechte, však já vím, co má za lubem,“ říkal se smíchem Altamont Strongovi, když ho ten káral. „A mě taky nechte, však já vím, co mluvím. Já jsem opravdu sloužil jako důstojník na lodi, jezdil jsem za obchodem do Nového Jižního Walesu na vlastní lodi, jenže jsem o ni přišel. Sloužil jsem přece jako důstojník u toho naboba, Strongu, jenže jsme se s mým královským tchánem nepohodli – to je to. Co to komu uškodí, co jim tady vyprávím? Co o mně tady kdo ví? Ten druhý chlap je mrtvý – zastřelili ho v buši a v Sydney ověřili jeho totožnost. Kdybych měl podezření, že to někdo píchne, zakroutil bych mu krk, to přece víte! Tohle jsem přece udělal už kolikrát, Strongu – vždyť jsem vám povídal, jak jsem zatočil s tím dozorcem, než jsem utekl – ale pamatujte, byl to zápas podle všech pravidel – podle všech pravidel – totiž on byl na tom líp než já, měl přece pušku a bodlo, a já jsem měl jen sekeru. Vidělo to padesát lidí – a jak mi provolávali slávu, když jsem ho oddělal – a udělal bych to zas, to mi věřte! Nebojím se nikoho, a jestli to na mě někdo píchne, zaplatí mi to životem. To je má zásada – podejte mi flašku! Vy byste člověka nezradil, to vím. Jste poctivec, dovedete se člověka zastat a stál jste už tváří v tvář smrti jako pravý muž. Ale ten zbabělý posera – ten prolhaný podvodník, ten podlý pes Clavering – který se vetřel na moje místo – vetřel se na moje místo, vem ho ďas! Však ho ještě přinutím, aby mi lízal boty, uvidíte! Ha, ha!“ Divě se rozchechtal, načež Strong vstal a odnesl ze stolu láhev s pálenkou. Plukovník se nepřestával dobromyslně smát. „Máte pravdu, kamaráde,“ řekl, „vy si vždycky dovedete zachovat chladnou krev, to se ví – a když se moc rozpovídám – slyšíte, když začnu moc žvanit, zmocňuji vás, nařizuji vám, rozkazuji vám – honem dejte flašku pryč!“

Ten okamžik, na který se Altamont tak cynicky těšil, přišel velmi brzy. Jednou, když Strong odešel z domu vyřizovat něco pro svého principála, objevil se v bytě sir Francis a zastal tam nabobova vyslance o samotě. Nadával na celý svět, že je k němu bezcitný a krutý, nadával na svou ženu, že mu nechce dát dost peněz, nadával na Stronga, že je nevděčný – dal přece Nedu Strongovi už kolik set liber, k sakru – celý život mu byl přítelem a zachránil ho před vězením – a teď se Ned proti němu spolčil s mylady a podporuje ji v jejím pekelně krutém jednání vůči němu. „Spikli se, že mě nechají bez peněz, Altamonte,“ řekl baronet, „nedají mi ani tolik kapesného, kolik dostává Frank ve škole.“

„Tak proč si nezajedete do Richmondu a nevypůjčíte si od něho?“ zeptal se ho Altamont a divě se zasmál. „Nenechal by přece chudáka otce bez kapesného, že?“

„Tak vám povím, že jsem se musel ukrutně ponížit,“ řekl Clavering. „Podívejte se – jen se podívejte – tady mám zástavní lístky! Představte si – člen parlamentu a baronet ze starého anglického rodu, a musí zastavit hodiny ze salónu a buhlovský kalamář! A k tomu ještě zlaté těžítko, které mou ženu jistě stálo aspoň pět liber, a oni mi na ně půjčili jen patnáct šilinků šest pencí! Ach, pro člověka zvyklého na takový život jako já je chudoba hrozně ponižující! Div jsem se nedal do pláče – ano, do pláče – když můj zatracený sluha – zasloužil by si, aby visel – byl sakra ještě tak drzý a začal mi vyhrožovat, že to poví mylady! Jako by to, co je v mém domě, nepatřilo mně a já bych si to nemohl nechat či prodat nebo třeba vyhodit z okna, když chci! Zatracený lotr, sakra!“

„Jen si trochu poplačte – ze mne si nic nedělejte – jen si poplačte, uleví se vám, Claveringu,“ řekl Altamont. „Poslyšte, kamaráde, kdysi jsem si o vás myslel – vida, ten šťastlivec – a vidíte, jaký jste vlastně ubožák!“

„Že se nestydí takhle se mnou jednat, viďte?“ naříkal Clavering dál. Byl sice většinou zamlklý a netečný, ale když ho něco trápilo, dovedl fňukat třeba hodiny. „Věřte – věřte, že nemám ani peníze, abych zaplatil tu drožku, která na mne čeká dole. Paní Boltonová z vrátnice mi už půjčila tři šilinky a mně se nechce říkat si jí zas o peníze. Požádal jsem o ně starého Costigana, toho zatraceného irského žebráka, toho starého bezbožníka, ale neměl u sebe, chudák, ani šilink – a Campion není ve městě, jinak by mi jistě půjčil na směnku.“

„Copak jste své ženě nedal čestné slovo, že už víckrát žádnou směnku nepodpíšete?“ zeptal se Altamont a bafl si z doutníku.

„Ale proč mě tedy nechává bez kapesného? Musím přece mít nějaké peníze, sakra!“ rozkřikl se baronet. „Ach Am – –, Altamonte, já jsem ten nejnešťastnější nebožák na světě!“

„Vy byste rád, aby vám někdo půjčil pětadvacet liber, co?“

„Kdybyste mi je půjčil vy, byl bych vám do smrti vděčný – do smrti, nejdražší příteli!“ zvolal Clavering.

„A kolik dáte? Dáte mi směnku na padesát liber, splatnou do šesti měsíců, polovic v hotovosti a polovic ve stolním stříbře?“

„Ano, rád, na mou duši – a proplatím ji přesně na den,“ vykřikl Clavering. „Vystavím ji tak, že bude splatná u mého bankéře – udělám všecko, co budete chtít.“

„No, já jsem si vás jen dobíral. Dostanete ode mne dvacet liber a ty vám věnuji.“

„Říkal jste pětadvacet,“ namítl Clavering. „Říkal jste pětadvacet, kamaráde, a já vám budu na věky zavázán – nepřijmu to jako dar – jen jako půjčku a splatím vám ji do šesti měsíců – přísahám!“

„No tak dobrá – tu máte ty peníze, sire Francisi Claveringu, vidíte, že nejsem zlý člověk. Když mám peníze v kapse, dovedu je sakra utrácet jako lord. Tak, tu máte pětadvacet liber. Ale ne abyste je prohrál v herně, slyšíte! Přestaňte už ze sebe dělat blázna. Jeďte si do Claveringu, tam vám vydrží hezky dlouho. Nepotřebujete kupovat maso od řezníka – máte přece vlastní prasata, ne? A k večeři si můžete zastřelit králíka, třeba každý den, dokud je všechny nevystřílíte. A pak, sousedé vás budou tak někdy zvát na večeře, vždyť jste baronet, třebaže se musíte vyhýbat drábům. A pro útěchu si můžete pomyslet, že mě máte aspoň na čas z krku – řekněme tak na dva roky – jestli se nepustím do hry, ale já už na karty víckrát nechci sáhnout – a do té doby si mylady, jak jí říkáte – já jsem jí říkával Jimmy – dá snad zase říct. A pak zas pěkně přiběhnete, když si vás zavolá váš oddaný přítel.“

V té kritické chvíli se Strong vrátil – baronet beztak moc nestál o to, aby se ta rozmluva protáhla, vždyť měl peníze v ruce. A tak si ze Shepherd’s Inn honem pospíšil domů a proháněl tam svého sluhu tak neodbytně a bezohledně, až ten dospěl k závěru, že jeho pán jistě zase zastavil něco ze zařízení pokojů nebo si nějak sehnal peníze v hotovosti.

„Vždyť jsem se díval po celém domě, Morgane, a myslím, že tady jinak už nic nevzal,“ řekl komorník sira Francise sluhovi majora Pendennise, když se brzy potom sešli ve svém klubu. „Než mylady odjela, zamkla si skoro všecky svoje šperky, a obrazy a zrcadla přece nemůže odvézt v drožce – stojan od krbu a pohrabáče a kleště přece nebude chtít zastavit, tak zlé to s ním ještě není. Ale peníze si někde sehnal, protože když je má, dovede se chovat náramně pánovitě. Před nedávnem jsem ho viděl večer ve Vauxhallu, tancoval jsem tam polku s děvčaty od lady Hemly Babewoodové – je tam u ní moc pěkně a lidi má náramně dobré, všechny až na hospodyni, a ta je metodistka. No, tak tam tančím polku – na to jste vy už dědek, pane Morgane – ať vám slouží ke zdraví – a zrovna mám náhodou na sobě jeden kus z Claveringova prádelníku a on to vidí – ale netroufal si ani ceknout.“

„A co je s tím domem v St. John’s Wood?“ zeptal se pan Morgan.

„Je tam exekuce. – Prodalo se všecko: koně, piano, i kočár. Paní Montague Riversová je na cestě do Boulogne – non est inventus, pane Morgane. Tak si myslím, že tu exekuci spískala sama a starý se neopovážil ani špitnout.“

„Hraje hodně?“ zeptal se Morgan.

„Po tom kraválu už ne. Od té doby, co váš starý, advokáti, mylady a on měli ten příšerný výstup – padl před ní na kolena, jak říkala mylady paní Bonnerové a ta to zas řekla mně – přísahal, že už víckrát nevezme do ruky karty ani kostky ani nepodpíše žádnou směnku. A naše lady by mu už už byla dala peníze, aby zaplatil ty dluhy z dostihů, ale váš starý jí poradil (napsal to na kousek papíru a podal ho přes stůl naší lady a advokátovi), že by to měl za něho vyřídit někdo jiný, poněvadž on by si jistě něco z těch peněz nechal. Ten váš dědek je starý lišák, jen co je pravda!“

Pana Morgana nesmírně pohoršil ten výraz „dědek“, jímž mladší pán tak neuctivě označil majora i jeho samého. Když toho urážlivého slova užil pan Lightfoot po prvé, projevil jeho kolega zlost jen tím, že se mlčky zamračil, ale když se to stalo po druhé, tu už Morgan, který náramně elegantně kouřil doutník tím způsobem, že jej držel napíchnutý na špičku kapesního nože, ihned doutník vytáhl z úst a přísně kolegovi domluvil.

„Buďte tak hodný, Lightfoote, neříkejte majorovi Pendennisovi dědek a neříkejte tak ani mně. Takových slov se ve společnosti neužívá – a my se pohybujeme jen v prvotřídní společnosti, doma i za hranicemi. Známe se důvěrně s nejpřednějšími evropskými státníky. Když jedeme do Evropy, vždycky jsme na večeři u knížete Metternicha a Lojzy Filipa. A tady nás zvou do nejlepších domů, prima domů, pamatujte si to. V parku jezdíme s lordem Johnem a s tím vikomtem, co má pod sebou celé ministerstvo zahraničí. Býváme na večeřích u hraběte Burgrava a markýz Steyne se s námi ve všem radí. My se tedy vyznáme ve společenských způsobech, pane Lightfoote. Vy jste ještě mladý a já jsem dědek, jak říkáte. Známe už trochu svět a oba víme, že to ještě neznamená peníze, když je někdo baronet a má dům v městě i na venkově a k tomu mizerných pět šest tisíc ročně.“

„Deset, pane Morgane,“ náramně živě ho opravil pan Lightfoot.

„Tohle možná bývávalo,“ prohlásil Morgan klidně a přísně, „tohle možná bývávalo, pane Lightfoote, ale teď už to není ani šest, ba ani pět. Zatroleně se to smrsklo, náramně se to seschlo vinou vašeho marnotratného pána s jeho věčným karbanem a diskontováním směnek, s jeho vilou u Regentského parku a s ostatními jeho špatnostmi. Je to ničemný člověk, pane Lightfoote – ničemný chlap, však to víte sám. A víte taky dobře, že peníze ještě člověku nedávají postavení ve společnosti – aspoň ne takové peníze, které někdo zdědí po nějakém advokátovi z Kalkaty, vydřené z chudáků černých lidí, co chcípají hladem. My peníze nemáme, ale zvou nás všude – v celém městě nenajdete dům aspoň trochu významných lidí, kde by James Morgan nebyl vítaný v pokoji u správce. To já jsem vás dostal do tohohle klubu, Lightfoote, vy to dobře víte, třebaže jsem dědek. Nebýt mě, byl byste dostal nejmíň jednu černou kuličku, za to vám ručím, jako že se jmenuju Frederik.“

„Však já to vím, pane Morgane,“ odpověděl velmi pokorně Lightfoot.

„No tak mi neříkejte dědek, prosím. To nejsou slušné způsoby, Lightfoote – vždyť jsem vás znal, ještě když jste jezdil s drožkou a když váš otec byl v úzkých, a tohle místo jsem vám sehnal já, když odešel ten Francouz. A jestli si myslíte, že když se budete lísat k paní Bonnerové, která má naspořené dva tisíce liber – a to může mít, za těch pětadvacet let, co slouží jako osobní komorná u lady Claveringové – nesmíte zapomínat, kdo vám to místo sehnal a kdo vás znal, co jste byl předtím, a tak se vůbec nesluší, pane Lightfoote, abyste mi říkal dědek.“

„Odpusťte mi to, prosím vás, pane Morgane – uctivě se vám omlouvám, nic víc nemůžu dělat. Nedáte si skleničku, pane Morgane, a nepřipijete si se mnou na zdraví?“

„Vy víte, že nerad piju špiritus, pane Lightfoote,“ odpověděl usmířený Morgan. „A tak se budete s paní Bonnerovou brát, co?“

„Je sice stará, ale dva tisíce liber jsou pěkné peníze, viďte, pane Morgane. Můžeme dostat hostinec U Claveringova znaku náramně lacino – nebudeme se tam mít špatně, až ta železnice povede přes Clavering. A až tam budeme, doufám, že nás přijedete navštívit, pane Morgane.“

„Je tam nuda, žádná společnost,“ odpověděl pan Morgan. „Znám to tam dobře. Dokud ještě žila paní Pendennisová, jezdili jsme tam pravidelně – po tom londýnském shonu mi tamější vzduch náramně svědčil.“

„Až tamtudy povede železnice, stoupne v ceně i majetek pana Artura,“ podotkl Lightfoot. „Kolikpak asi dnes vynáší, co myslíte?“

„Něco k patnácti stům,“ odpověděl Morgan, načež se Lightfoot, který znal výměru půdy patřící chudáku Arturovi, posměšně ušklíbl, ale moudře byl zticha.

„Stojí ten jeho sluha za něco, pane Morgane?“ vyptával se Lightfoot dál.

„Pidgeon se ještě nedovede pohybovat ve společnosti, ale je mladý a nadaný, hodně toho přečetl, a tak myslím, že jednou bude docela k světu,“ odpověděl Morgan. „Na naše místo by se zrovna moc nehodil, Lightfoote, ještě se dost neotrkal ve společnosti.“

Pak přišla ta pinta sherry, kterou Lightfoot objednal po Morganově prohlášení, že nestojí o alkoholické nápoje, a pánové si víno podrželi proti světlu, zamlaskali a znalecky nad ním mrkli okem, načež si o něm podebatovali a jako dva na slovo vzatí znalci si s hostinským zažertovali, který je to ročník. Rozčepýřený Morgan se zatím docela uklidnil, takže se zase v nejlepší náladě pustil do přátelského rozhovoru se svým mladým kolegou.

„Co říkáte slečně Amoryové, Lightfoote – no tak, povězte mi to do ouška! Myslíte, že bychom udělali dobře, kdybychom ze slečny A. udělali paní A. P. – comprendez-vous?“

„Ustavičně se hádá s mamá,“ prohlásil Lightfoot. „Bonnerová si s naší lady ví rady a se sirem Francisem dovede zatočit jako s malým chlapečkem, ale slečně Amoryové se neopováží říct ani slovo. A my ostatní taky ne. Když někdo přijde na návštěvu, unyle se na něho uculuje, div jí nekape med z pusy, ale jak jen vytáhne paty, rozzuří se jako ďábel a říká takové věci, že člověk div nevyletí z kůže. Když přijde pan Artur, je to samé: ‚Zazpívejme si tamhletu rozkošnou píseň!‘ nebo ‚Prosím, napište mi ty hezké verše do památníku!‘, ale můžete se vsadit, že ještě před chvilkou se posmívala mamá nebo vrážela komorné špendlíky pod kůži. Ano, píchá ji špendlíky a štípe ji. Mary mi ukazovala ruku, měla ji až nahoru samou modřinu – pamatuju, jak ji tehdy za to zpohlavkovala paní Bonnerová, která je na mě žárlivá jako kočka. A měl byste slečnu vidět u oběda, když nemáme žádné hosty. Dělá, jako by vůbec nic nejedla, ale to byste ji měl vidět! Mary jí musí nosit švestkové koláče a smetanové dorty do ložnice a kuchař je jediný člověk v domácnosti, na kterého je zdvořilá. Bonnerová vypráví, jak ji v té druhé londýnské sezóně pan Soppington málem už požádal o ruku – opravdu k nám taky už jednou přišel, ale viděl ji, jak hodila knihu do ohně a hrozně nadávala matce, tak se tiše zase vyplížil přes zadní salón, přes který přišel, a netrvalo to dlouho a my jsme se dověděli, že se oženil se slečnou Riderovou. Slečna Blanka je úplná férie, věřte, pane Morgane!“

„Fúrie, ne férie, kamaráde Lightfoote,“ opravil ho pan Morgan otcovsky vlídně a pak si s povzdechem v duchu položil otázku: Safraporte, proč vlastně starý tolik chce, aby se mladý pán Artur oženil s touhle holkou? Načež byli ti dva milí páni z důvěrného rozhovoru vyrušeni příchodem jiných členů klubu, společnost si začala vyprávět klepy z velkého světa, bavit se o politice, karetní hrou i jinak a rozhovor zevšeobecněl.

Ten pánský klub se scházel v hostinci U Čertova kola v tiché poboční uličce, která ústila do jedné z hlavních tříd v Mayfair. Klub navštěvovalo několik pánů z nejvybranější společnosti. Zcela nenuceně a důvěrně se tam přetřásaly záležitosti jejich chlebodárců, jaké mají dluhy, milostné poměry i jaká pěstují dobrodružství, dobré i špatné vlastnosti jejich paní nebo hádky mezi manžely, zkrátka veškerá rodinná tajemství. Pán, který měl nastoupit nové místo, mohl se tam do všech podrobností dozvědět, co potřeboval znát o domácnosti, jejímž členem se hodlal stát. Dá se předpokládat, že se do té vybrané společnosti nesmělo chodit v livrejích, i nejstatnější londýnští lokajové by byli marně skláněli napudrovanou hlavu s pokornou prosbou, aby tam byli připuštěni. Ti vyhoštění obři v krátkých plyšových kalhotách popíjeli pivo u Čertova kola ve výčepu a neměli do klubovny přístup zrovna tak, jako se nějaký obchodník z Pall Mall nebo notář z Lincoln’s Inn jakživ nedostane do Baysova či Sprattova klubu. Jen proto, že rozhovor, jejž nám bylo dovoleno tam vyslechnout, do jisté míry vysvětluje jednání postav našeho příběhu, opovážili jsme se čtenáře uvést do tak uzavřené společnosti.

KAPITOLA LXI
Tak to na světě chodí

Zakrátko po šťastné výhře v Epsomu plukovník Altamont uskutečnil zamýšlenou cestu do ciziny a kronikář vznešeného světa, který zajíždí k Londýnskému mostu, aby se tam rozloučil s příslušníky vysokých kruhů odjíždějícími z Anglie, podal zprávu, že ve společnosti, která minulou sobotu odplula na lodi Soho do Antverp, byli „Sir Robert s mylady a slečny Hodgeovy, soudní rada pan Kewsey s chotí a slečna Kewseyová, plukovník Altamont, major Coddy“ atd. Plukovník cestoval parádně, jak se slušelo na gentlemana: měl na sobě elegantní cestovní oblek, na lodi vydatně popíjel pálenku s vodou, na rozdíl od některých jiných cestujících nedostal mořskou nemoc – a měl s sebou osobního sluhu, toho věrného irského legionáře, který už nějakou dobu sloužil u něho a kapitána Stronga v jejich bytě v Shepherd’s Inn.

Chevalier se s odjíždějícím přítelem rozloučil v Blackwallu na bohaté večeři, jíž se zúčastnilo i několik známých, a na útraty pohostinného Altamonta mu všichni mnohokrát připili na zdraví. „Kamaráde Strongu, jestli potřebujete nějaké peníze, neotálejte a řekněte si o ně,“ vybídl chevaliera jeho štědrý druh. „Jsem váš člověk. Vy jste byl na mě vždycky moc hodný, a dvacet liber víc nebo míň u mě nehraje roli.“ Ale Strong prohlásil, že peníze nepotřebuje – že jich má spoustu, totiž dost, sice ne tolik, aby mu mohl splatit poslední půjčku, ale nějakou dobu s nimi docela vystačí – a tak se ti dva velice srdečně spolu rozloučili. Udělaly peníze z Altamonta opravdu většího poctivce a dobráka, než byl dosud, nebo byly jen příčinou, že se Strongovi zdál přátelštější? Snad se opravdu polepšil a peníze mu k tomu dopomohly. Snad se Strongovi zdál lepší, když viděl, že má peníze – těch si Strong vážil. Aspoň si v duchu říkal: „Tenhle chudák, tenhle nešťastný psanec a uprchlý trestanec je desetkrát lepší než můj přítel sir Francis Clavering. Má aspoň kuráž a kus poctivosti. Dovede se zastat přítele a postavit proti nepříteli. Ten druhý jakživ neměl kuráž udělat ani jedno, ani druhé. A co vlastně tomu chudákovi zkazilo život? Jen to, že žil trochu divoce a zfalšoval tchánův podpis na směnce. Nejeden člověk udělal horší věci, a přece mu to neublížilo – dnes může směle chodit s hlavou vztyčenou. Na příklad Clavering. Ale ne, ten nedovede chodit s hlavou vztyčenou, nedovedl to, ani když se mu vedlo nejlíp.“ Strong začínal možná litovat, že si před štědrým plukovníkem zalhal, jako by nepotřeboval peníze – ale byla to lež z hrdosti, protože se chevalierovi protivilo vypůjčovat si už po druhé od chudáka psance. A mimo to mohl s penězi vystačit. Clavering mu nějaké slíbil – Claveringovým slibům sice nebylo co věřit, ale chevalier byl optimista a doufal, že se mu naskytnou různé možnosti, aby z baroneta něco vyrazil a uškubnul si něco z příležitostných splátek na směnky a úhrad, jejichž shánění bylo Strongovým hlavním zaměstnáním.

Kdysi na to bručel, že se mu Altamont usadil v bytě v Shepherd’s Inn, ale bez spolubydlícího byl tam ještě mrzutější, než býval s ním. Jeho družná duše si nelibovala v takové samotě, a mimo to si také zvykl na marnotratný a přepychový život, míval k dispozici sluhu, který mu běhal po posílkách, opatroval garderobu a kuchtil. Byla to dost velkolepá a dojemná podívaná na toho statného, hezkého pána, jak si sám leští boty a opéká skopovou kotletu. Už dříve jsme se zmínili, že chevalier měl ženu, Španělku z Vittorie, která po několika měsících manželského života odjela zpátky k rodičům po hádce, při níž mu hodila mísu na hlavu. A Strong najednou začal uvažovat o tom, neměl-li by se jet za Juanitou podívat. Po odjezdu přítele plukovníka mu začínalo být smutno, nebo abychom užili jeho vlastního obrazného vyjádření, „šlo to s ním nějak z kopce“. Takovéhle chvíle sklíčenosti a období, kdy člověku štěstí nepřeje, vyskytují se v životě hrdinů neustále. Jen si vzpomeňte na Maria u Minturn, Karla Edwarda ve skotské Vysočině nebo Napoleona, než ho odvezli na Elbu – který velikán nemusel čelit takové či jiné pohromě?

Nějakou dobu nemohl z Claveringa žádné peníze vyrazit. Těch pětadvacet liber, které baronet dostal od pana Altamonta, rozházel zrovna tak příkladným způsobem a zrovna tak rychle jako každé peníze, které dostal do rukou. Vyjel si po řece s vybranou společností veselých pánů, proklouzli policii a přistáli v Essexu, kde uspořádali boxerský zápas mezi Billym Bluckem a Drožkářem Dickem, na kterého si baronet vsadil. Dick byl v třinácti kolech za sebou pánem v ringu, až ho smrtelnou ránou do krku Billy zabil. „Takovouhle smůlu mám pořád, Strongu,“ řekl sir Francis. „Vsadil jsem si tři proti jedné na Drožkáře a myslel jsem, že mám těch třicet liber už jistých, jako bych je měl v kapse. Sakra, už jsem dlužný Lightfootovi čtrnáct liber, půjčil mi je, abych mohl platit, a teď mě pořád vydírá, ten zatracený, nestydatý lotr. Co bych za to dal, kdybych z někoho vyrazil nějakou směnku nebo vymáčkl něco z mojí ženy! Dám ti polovic, Nede, na mou duši a na mou čest ti dám polovic, jestli seženeš někoho, kdo nám půjčí nějakou padesátku.“

Ale Ned přísně prohlásil, že dal čestné slovo jako gentleman, že v budoucnu nebude mít nic společného s žádnými směnkovými transakcemi, kdyby se baronet do nějakých pustil (ale dal přece sám také čestné slovo), a že aspoň tentokrát slovo dodrží – i kdyby si měl až do smrti čistit boty sám, ani za nic ten slib nezruší. A co víc, začal vyhrožovat, že to lady Claveringové poví, kdyby sir Francis chtěl zrušit slovo, které jí dal, jakmile by měl jen sebemenší tušení, že Clavering má něco takového v úmyslu.

Po tom sdělení se sir Francis Clavering jako obvykle rozbrečel a začal zuřivě klít. Prohlásil, že mu tedy nezbývá nic jiného než smrt. Prosil a zapřísahal drahého Stronga, svého nejlepšího přítele, svého milovaného kamaráda Neda, aby ho nenechával na holičkách, ale jakmile se s milovaným Nedem rozloučil, už na schodech cestou z Shepherd’s Inn mu nadával a proklínal ho jako nejpekelnějšího padoucha, zrádce, lotra a zbabělce pod sluncem – litoval, že Ned už není pod drnem nebo na ještě horším místě, ale jen ať se ten zatracený surovec radši ještě dožije toho, až se mu on, Frank Clavering, pomstí.

Ve Strongově bytě se baronet setkal s pánem, který v poslední době, jak jsme už řekli, býval v Shepherd’s Inn častým hostem – s panem Samuelem Huxterem z Claveringu. Ten mladík chodil v dětství krást ořechy do claveringského parku, vídal doma jezdit baroneta po ulici se čtyřspřežím, které ho vozilo do kostela s parádními napudrovanými lokaji, a tak si poslance za svůj okres nesmírně vážil a ohromně ho těšilo, že se s ním osobně seznámil. S velkým rozechvěním a celý uzardělý se mu představil jako jeho krajan z Claveringu – syn pana Huxtera z náměstí – jeho otec ošetřoval hajného sira Francise, když mu puška vybuchla v ruce a ustřelila mu tři prsty. Prohlásil, že je na to hrdý, že může sira Francise poznat osobně, a sir Francis celý ten nadšený úvod přijal velmi vlídně. Milý Huxter potom o siru Francisovi vykládal kamarádům u Bartoloměje, a Fanynce ve vrátnici řekl, že nakonec přece jen není nad čistokrevného šlechtice – to je ten pravý vzor anglického gentlemana z dobrých starých časů! Na to Fanynka řekla, že podle ní je sir Francis ohavný netvor – ona ho nemůže vystát, neví ani proč – ale jistě je zlý a špatný, mrzký a sprostý – je o tom přesvědčena. A když jí na to Sam namítl, že sir Francis je velice přívětivý a laskavě si od něho vypůjčil půl libry, Fanynka se dala do smíchu, vytahala Sama za dlouhé vlasy (ještě pořád ne zrovna moc čisté), pohladila ho po bradě a řekla mu, že je její hlupáček, hlupáček, hodný malý hlupáček, že sir Francis si pořád od někoho vypučuje peníze, že máti mu už dvakrát odmítla pučit, protože když si od ní posledně vypučil sedum šilinků, musela čekat tři měsíce, než jí je vrátil.

„Fanynko, neříkej vypučil, ale vypůjčil, a neříkej sedum, ale sedm,“ napomenul ji Huxter – ne že by se s ní chtěl přít o pádnost jejích argumentů, ale vadily mu její mluvnické chyby.

„No tak dobrá, vypůjčil a sedm – ty můj hlupáčku,“ řekla a tak roztomile se při tom zatvářila, že si svého učitele mluvnice rychle udobřila – byl by jí na místě nejraděj i dal třeba stovku lekcí za tu odměnu, kterou dostal za jednu.

Paní Boltonová byla ovšem při tom. Fanynka a pan Sam zřejmě tehdy měli už náramně důvěrnou známost – Fanynka se během času patrně už utěšila a jistě se jí ulevilo v určitém zármutku, který je velice bolestný, když člověka stihne, ale nikdy netrvá věčně, zrovna tak jako bolest po vytrženém zubu nebo jiná taková rána.

Když sedíš v kruhu uctivých a milujících přátel, šťastný, vážený a v stáří zahrnován lichocením – tvým slabůstkám se laskavě hoví, každé tvé slůvko je něžně uchováno v paměti, tvé užvaněné historky se už po sté poslouchají s patřičnou shovívavostí a s neutuchajícími pokryteckými úsměvy, ženy doma ti neúnavně pochlebují, mladí zmlknou a zbystří pozornost, jak jen promluvíš, služebnictvo má k tobě posvátnou úctu a nájemníci s čepicí v ruce jsou ochotni dát se zapřáhnout do tvého kočáru, zachce-li se tvému blahorodí projet se venku – jistě tě často napadlo, ó prozíravý bohatče, že tu úctu a ty pocty jednou právem posloupnosti zdědí tvůj nástupce – že se služebnictvo bude klanět a nájemci budou provolávat slávu tvému synovi, tak jako kdysi tobě – že mu bude sluha nosit víno (ještě lepší, poněvadž leželo trochu déle), které teď máš ve sklepě – a až ti nastane noc a jiskřička tvého života zhasne, stejně jako po tobě a bez tebe nastane zase jitro, tak bude i slunce blahobytu a lichocení hřát tvého dědice. Lidé se sluní v záři zabezpečených cenných papírů a lánů půdy, které se kolem nich prostírají – povinná úcta se dědí s majetkem, jehož se na doživotí ujme dědic, i se všemi jeho výhodami, radostmi a příslušnými projevy úcty a dobré vůle. Jak dlouho bys chtěl, aby tě tví lidé oplakávali? Jak dlouhý čas se člověk oddává zármutku, než se zas začne těšit ze života? Velikán musí mít svého dědice u sebe na hostině jako živé memento mori. Jestliže přespříliš lpí na životě, jistě mu je přítomnost toho druhého ustavičným ostnem a varováním. „Připrav se na odchod,“ říká nástupce tvému blahorodí, „už čekám – a budu si to umět udržet zrovna tak jako ty.“

Co má tenhle proslov k eventuálnímu čtenáři co společného s postavami tohoto příběhu? Chceme snad omlouvat Pena za to, že nosí bílý klobouk a jeho zármutek po matce nějak vybledá? Ať uplyne sebedelší řada let, ať má v životě sebevětší štěstí, ať ho čekají jakékoli události, mocně pohnuté nebo radostně vzrušující, nemohou mu nikdy vymazat ze srdce tu zbožňovanou podobu a vypudit tu požehnanou lásku z její svatyně. Když podlehne zlu, ty drahé oči budou na něho hledět smutně, odváží-li se do nich popatřit – když si bude počínat dobře, bude trpět bolestí nebo odolá pokušení, ví, že ho ta všudypřítomná láska pochválí a polituje – když klesne, bude se za něho přimlouvat – v utrpení ho bude utěšovat – zůstane s ním a bude ho provázet až za práh smrti, kde už není bolest ani hřích. Není tohle jen snění nebo moralizování upovídaného vypravěče? Neměl by se i otrlý světák nad tímhle na chvilku vážně zamyslit? Ptejte se svých srdcí a vzpomínek, bratři a sestry, zda nežijeme v těch, co jsou mrtvi, a (řečeno ve vší zbožné úctě) zda není láska důkazem jsoucnosti boží?

V pozdějších dobách Pen a Warrington často spolu vedli o těchto věcech vážné a přátelské rozmluvy – Pendennis zbožňoval matčinu památku a v paměti ji uctíval jako světici, jak si zasloužila. Šťastný je ten, kdo v životě poznal několik takových žen! Seslala nám je milostivá nebeská prozřetelnost a dopřála nám, abychom se mohli obdivovat těm dojemným, podivuhodným vzorům nevinnosti, lásky a krásy.

Ale právě tak je jisto, že kdyby při některé té sentimentální rozmluvě byl do Penova bytu přišel někdo ne tak blízký, třeba major Pendennis, Artur a Warrington by byli ihned zmlkli, byli by začali o něčem jiném, třeba o opeře, o poslední debatě v parlamentu, o svatbě slečny Jonesové s kapitánem Smithem a podobně – a tak si představme, že právě v takové chvíli se najednou objeví obecenstvo, vyruší autora a čtenáře při téhle důvěrné rozmluvě a požádá nás, abychom se zas začali bavit o společnosti, s níž jsme zajisté lépe obeznámeni než s tím druhým světem, do něhož jsme prve nakoukli.

Když se Artur Pendennis ujal svého majetku, počínal si skromně a rozvážně a sklidil za to Warringtonovu chválu, kdežto major Pendennis měl spíše sklon vytýkat synovci, že moc škudlí a nežije trochu okázaleji a náročněji, když se konečně stal pánem ve svém království. Byl by býval rád, kdyby si Artur byl najal hezčí byt a každodenně jezdil v parku na parádních nájemních koních nebo v elegantních lehkých kočárcích. „Jsem moc roztržitý,“ říkal Artur se smíchem, „bál bych se jezdit po Londýně v kočárku – mohl by mě přejet omnibus nebo bych třeba hlavou koně prorazil okno v kočáře nějaké velké dámy. A přece byste nechtěl, strýčku, abych se nechal vozit svým sluhou jako nějaký lékárník?“ Ne, major Pendennis za nic na světě nechtěl, aby jeho synovec vypadal jako nějaký lékárník – vznešený představitel pendennisovského rodu si nesmí takhle zadat. Artura bavilo škádlit ho dál, a tak honem dodal: „Ale vsadil bych se, že otec byl na to pyšný, když si prvně vyjel v lehkém kočárku!“ Tu major začal rozpačitě odkašlávat a odfrkávat a odpověděl s uzardělým svraštělým obličejem: „Snad víš, co řekl Bonaparte: ‚Il faut laver son linge sale en famille‘. Nepotřebuješ se, mladíku, chlubit tím, že tvůj otec byl – měl lékařskou praxi. Pocházel ze starobylého, ale zchátralého rodu a musel hledět, aby zas nějak nabyl rodinného majetku, tak jako to před ním dělal už nejeden člověk z dobré rodiny. Ty jsi jako ten chlapík ze Sterna – ten markýz, který se zas hlásil o svůj meč. Ten tvůj ti už vydobyl tvůj otec. Máš přece vlastní půdu, člověče, a jsi gentleman – nikdy nezapomínej, že jsi gentleman.“

Načež Artur poťouchle zaútočil na strýce argumentem, jímž se major často před ním oháněl, když mluvil o sobě. „V té společnosti, kam jste mě uvedl a kde mám čest se pohybovat, přece nikomu nezáleží na tom, jestli mám nějaký nuzný majetek nebo jestli pocházím ze zchudlé šlechty! Bylo by to směšné, kdybych se pokoušel závodit s velkým panstvem – ti lidé přece na nás nemohou chtít nic víc než slušnou adresu a dobré způsoby.“

„Ale ať je to, jak chce, přece bych se přihlásil do několika lepších klubů,“ namítl strýc. „Občas bych si zval lidi na večeři a dobře bych si volil společnost. A rozhodně bych se vystěhoval z toho příšerného podkroví v Templu!“ A tak mu Artur částečně vyhověl a přestěhoval se v Lamb Court do druhého patra. Warrington zůstal ve starém bytě, poněvadž si přátelé umínili, že zůstanou pohromadě. Vděčně si pěstuj, čtenáři, svá přátelství z mládí – taková se uzavírají jen v tamtěch šťastných dobách. Pozdější, i hodně důvěrná, jsou už docela jiná, ani tvá ruka už nedovede tak upřímně stisknout po dvacetiletém styku se světem, kde uchopila a chladně zas pustila tisíce stejně lhostejných rukou! Tak jako jen zřídka přiměješ jazyk, aby se naučil mluvit cizí řečí, když ti je víc než dvacet, i srdce se dost brzy začne vzpírat novým přátelstvím: zatvrdne a není už tak poddajné.

Pen měl hodně známých, a poněvadž byl dobrosrdečný a přístupný, den ze dne si dělal nové, ale s nikým se tak nespřátelil jako s Warringtonem. Žili tedy spolu dál téměř tak nerozlučně jako kdysi templářští rytíři: jezdili na jednom koni (Warrington se kdykoli mohl projet na Penově), společně užívali svých bytů a měli společného sluhu.

Pan Warrington se s Penovými známými z Grosvenor Place seznámil za jejich neblahé poslední společenské sezóny v Londýně a neměl o siru Francisovi, lady Claveringové a její dceři o nic lichotivější mínění než ostatní veřejnost. „Společnost o těch lidech soudí správně,“ prohlásil George. „Mladíci smějí před těmi dámami vtipkovat náramně volně, i o nich. Ta dívka se stýká s lidmi, které by ani neměla znát, a baví se s muži, s jakými by taková dívka vůbec neměla udržovat bližší známost. Všiml sis onehdy v parku těch dvou zpustlíků, jak se nakláněli do kočáru lady Claveringové a nakukovali slečně Blance pod klobouk? Žádná řádná matka by své dceři nedovolila, aby se s nimi znala, vůbec by je nepustila přes svůj práh.“

„Begum je nejnaivnější a nejdobromyslnější tvor na světě,“ namítl Pen. „Jakživa neslyšela nic zlého o kapitánu Blackballovi ani nečtla o tom procese, v kterém vystupoval Charley Lovelace. Copak myslíš, že slušné dámy čtou a pamatují si, co čtou v Chronique Scandaleuse tak dobře jako ty, starý bručoune?“

„Byl bys rád, kdyby se s takovými chlapy znala Laura Bellová?“ zeptal se ho s uzarděním Warrington. „Dovolil bys, aby se žena, kterou miluješ, špinila s takovou společností? Nepochybuji, že chudinka Begum nemá ani ponětí, jaký ti dva vedou život. Tak se mi zdá, že nemá ponětí ani o spoustě všelijakých lepších věcí. Zdá se mi zkrátka, že ta tvá Begum není dáma, Pene. Bezpochyby za to nemůže, že se jí nedostalo vzdělání a jemné výchovy, jakou potřebuje dáma.“

„Je zrovna tak morální jako lady Portseaová, ke které chodí na plesy celá společnost, a není o nic nevzdělanější než paní Bullová – ta také przní spisovnou angličtinu, a přece mívá na večeři vévody,“ prohlásil dost rozmrzele Pen. „Proč bychom my dva měli být vyběravější než všichni ostatní? Proč máme zatěžovat to neškodné, hodné stvoření hříchy jejích otců? Nikdy tobě ani žádnému člověku na světě neublížila, naopak, všem prokazovala jen laskavosti. Nedělá ze sebe nic víc, než co je. Hostí tě nejlepšími večeřemi, na jaké má, a v nejlepší společnosti, jakou může sehnat. Platí dluhy za toho ničemu, svého manžela. Syna rozmazluje jako ta nejctnostnější žena v Anglii. Její literární vkus ovšem za moc nestojí – jistě si nikdy nepřečetla ani verš z Wordsworthe a o Tennysonovi jakživa ani neslyšela.“

„Zrovna tak jako naše posluhovačka paní Flanaganová,“ zabručel Penův mentor, „a služebná Betty, a přece jim to nemám ani trochu za zlé. Ale vytříbený duch se s takovými nepřátelí. Gentleman takovouhle společnost nevyhledává, jinak toho pak trpce lituje. Vida, ty, takový světák a filozof, mi přece nebudeš vykládat, že cílem života je nacpat se třemi chody a večeřet na stříbře? Copak by ses opovážil přiznat sám sobě, že tvá hlavní životní ctižádost je dobré francouzské červené víno a že jsi ochoten jít na večeři kamkoli, jen když tě tam nakrmí tučným volem? Říkáš, že jsem cynik – no, a může být horší cynismus, než je ten, ke kterému se přiznáváš ty i s ostatními lidmi ze vznešené společnosti? Já bych se raději živil syrovou vodnicí a spal bych v dutém stromě nebo by mi bylo milejší, kdyby ze mne byl zálesák či divoch, než abych se snížil k takovéhle civilizované společnosti, která hlásá, že život stojí za to, když má člověk francouzského kuchaře.“

„Protože nejradši jíš polosyrový biftek a pak si rád vykouříš dýmku,“ vybuchl Pen, „chceš se povyšovat nad lidi, kteří mají vybranější vkus a nestydí se za společnost, s jakou se stýkají. Copak někdo projevuje obzvláštní obdiv, úctu, přátelství, nebo dokonce vděčnost lidem, s kterými se každodenně vídá? Když mě A. pozve k sobě do domu a dá mi to, co má nejlepšího, přijmu ty dobroty jen jako to, co představují, a necením si je nic víc. Nepředstírám, že mu to oplatím přátelstvím – snažím se mu to splatit jen běžnou společenskou zdvořilostí. Když se rozejdeme, je to bez zármutku. Když se zas potkáme, jsme docela rádi, že se zas vidíme. Kdybych se měl stýkat jen s opravdovými přáteli, nevídal bych se s nikým kromě tebe, Georgi, musel bych se věčně dívat jen na tvůj zarostlý ksicht.“

„Jsi učenlivý žáček svého strýce,“ prohlásil Warrington smutně, „mluvíš jako požitkářský světák.“

„A proč ne? Proč bych se neměl přizpůsobit světu, v kterém musím žít, a nepodrobil se zákonům společnosti, v které a z které jsme živi? Já jsem starší než ty, Georgi, třebaže tobě začínají šedivět vousy, a viděl jsem ze světa mnohem víc než ty tady v tom kumbálku, kde se zavíráš se svými knihami a všelijakými sny a ideály jednadvacetiletého mladíčka. To víš, já beru svět takový, jaký je, a když do něho patřím, nebudu se přece za něj stydět. A když to tady na tom světě neklape, je snad na mně, abych se cítil povolán a dost silný jej napravit?“

„Věru, myslím, že k tomu nejsi ani povolán, ani dost silný,“ zabručel Warrington.

„Mám-li pochybnosti, zda jsem lepší než můj bližní,“ pokračoval Artur, „uznávám-li, že nejsem o nic lepší – mám také pochybnosti, zda je on lepší než já. Znám lidi, kteří začali s ideály o zreformování celého světa a hlásali své plány na obrození lidstva, ještě než jim narostly vousy, ale vzdali se jich po několika letech bezvýsledného žvanění a chvástavých pokusů o vůdcovskou úlohu v čele svých bližních. A když se přesvědčili, že lidé je už nechtějí poslouchat, poněvadž vůbec nestáli za to, aby je někdo poslouchal, klidně zase ustoupili a zařadili se do jednoho šiku s ostatními – uznali, že svých cílů nemohou dosáhnout, nebo byli možná rádi, že se vůbec nedaly uskutečnit. I nejzuřivější reformátoři se časem uklidní a docela rádi se spokojí se světem, jaký je – i nejradikálnější tlučhubové zmlknou a raději si najdou nějaké teplé úřední místečko – z nejhorlivějších liberálů, když jejich strana není u moci, stávají se usedlí konzervativci, nebo když jsou u vlády, bývají z nich úplní tyrani a despoti. Podívej se na Thierse, podívej se na Guizota, jací byli v opozici a jací, když se dostali k moci! Podívej se na whigy, když se ucházejí o voliče, a na whigy, když mají v rukou vládu! Přece neřekneš, jako řvou radikálové, že si počínají jako zrádci – kdopak by povolil, kdyby přišla řada na něj? Ne – musí se jen přizpůsobit poměrům, které jsou silnější než oni – musí usilovat o volební reformu, ale takovými prostředky, jaké jsou ve světě běžné, a tempem, na jaké je svět zvyklý (vždyť taková obrovská masa lidstva se nemůže hýbat jinak než pomalu) – musejí se vzdát jednoho plánu, protože je neproveditelný vzhledem k opozici – jiného zas, protože je nezralý, protože odporuje smýšlení většiny – nemohou jen pomýšlet na reformy a pokrok, jsou nuceni počítat i se stinnými stránkami a nesnázemi – a nakonec se musí podrobit, musí vyčkávat a dělat kompromisy.“

„Velevážený Artur Pendennis by nemohl mluvit líp a nemohl by být sám se sebou spokojenější, ani kdyby byl prvním lordem státního pokladu a ministrem financí,“ posmíval se Warrington.

„Sám se sebou spokojený? A proč?“ pokračoval Pen. „Zdá se mi, že můj skepticismus je uctivější a skromnější než revoluční horlivost jiných lidí. Nejeden osmnáctiletý vlastenec, nejeden řečník ze studentského debatního klubu by hned zítra vyhnal biskupy ze sněmovny lordů, po biskupech by odtamtud vyhodil lordy, po lordech předsedu Nejvyššího soudu, a nakonec by i trůn svrhl do Temže. Je ten člověk skromnější než já, který tyhle instituce přijímám, jak jsou, a čekám, až je čas a historická pravda rozvinou, nebo posílí, nebo (chceš-li) smetou? Kolejní preceptor nebo soukromý nalejvák mladého šlechtice, který se jednoho krásného dne objeví jako velevážený člen sněmovny lordů v hedvábné biskupské zástěře a lopatovitém klobouku a vztáhne nade mnou žehnající ruce, je pořád tentýž člověk, jak ho pamatujeme z Oxbridge, kde lezl za studenty ze šlechtických kruhů a v přednáškové síni naháněl strach spolužákům z nižších ročníků. Vůči dědičnému zákonodárci, který tráví čas s jockeyi, karbaníky a baletkami, a je povolán, aby vládl nade mnou a jinými lepšími, než je sám, protože jeho dědeček zdárně spekuloval s akciemi nebo na svých pozemcích našel uhelné či cínové doly nebo protože nějaký jeho pitomý předek náhodou velel deseti tisícům mužů zrovna tak statečných jako on, kteří porazili dvacet tisíc Francouzů nebo padesát tisíc Indů – vůči takovému člověku, na mou čest, vůbec nemám úctu, zrovna tak jako ji nemá nejzavilejší demokrat. Ale ať je, jaký chce, patří k té společnosti, ke které patříme i my, a já se Jeho Lordstvu povolně podrobím. I když si medí u tabule mezi naší společenskou smetánkou a většinu času si odsedí na večeřích, nehodlám mu stít hlavu gilotinou ani po něm na ulici nechci házet blátem. Když se o takovém člověku prohlašuje, že hanobí svůj stav, a o jiném, dobrém a ušlechtilém, vzdělaném a šlechetném, který štědře a taktně vynakládá své peníze na milosrdnou dobročinnost, na umění a zkrášlení života, se zas říká, že svému stavu dělá čest – nemá to nejmenší význam pro řešení otázky, zda je náš společenský řád prospěšný a správný. Jednou už u nás existuje, zakořenil se, mnozí v něj věří, vyvinul se během staletí, je to symbol nesmírně složité tradice. Patří k němu lordi, biskupové a dědiční zákonodárci (to, čemu Francouzi říkají transactions), kteří ve své nynější podobě představují někdejší barony v brnění a náčelníky s dvojsečnými meči (jenže od těch nynější dědiční lordi většinou nepocházejí) i kněze, kteří se kdysi prohlašovali za zastánce absolutní pravdy a držitele moci svěřené jim z rukou božích – jenže tu absolutní pravdu naši předkové popřeli a spálili na hranici, kdežto ta moc, svěřená jim z rukou božích, dosud existuje černé na bílém, ať v ni někdo věří, či nevěří, jak chce. S tímhle vším já jsem svolný, poněvadž to už existuje, ale nic víc. Jestli řekneš, že všecky tyhle instituce, zavedené dřív, než byl vynalezen tiskařský nebo parní stroj, kdy myšlení bylo ještě děcko v plenkách, vystrašené výpraskem, kdy pravda byla střežena a měla zacpaná ústa, spoutané údy a zavázané oči, kdy nesměla pozdvihnout hlas, rozhlédnout se a projít se na slunci, kdy se ještě lidé nesměli svobodně shromažďovat, nesměli obchodovat a nesměli se navzájem volně stýkat – jestli někdo řekne (jako někteří loajální poddaní), že tyhle instituce mají trvat věčně tak, jak jsou – že se ty ustavičně pozměňované a přizpůsobované instituce už nemají dál vyvíjet, ani nemají odumírat, musím se takovým lidem smát a nechám je mluvit. Ale byl bych rád, kdybychom vůči nim byli snášenliví, tak jako bych to žádal vůči svým vlastním názorům, a mají-li umřít, jsem pro to, aby zemřeli smrtí slušnou a přirozenou, a ne náhlou a násilnou.“

„Kdybys byl žil v dobách pronásledování křesťanů, byl bys asi obětoval Jovišovi,“ podotkl Warrington.

„Možná,“ odpověděl Pen smutně. „Snad jsem zbabělec – snad nemám dost pevnou víru, ale to je přece má věc. Já jen tvrdím, že bych nikdy nikoho nepronásledoval. Jakmile prohlásíš nějakou víru nebo dogma za absolutní, logicky z toho vyplyne pronásledování, a Dominik upálí žida, Kalvín ariána, Nero křesťana, Alžběta papežence a Marie protestanta, nebo jejich otec obě dvě, podle nálady, a všichni to udělají bez výčitek svědomí – naopak, s pevným přesvědčením, že plní svou povinnost. Jakmile vyhlásíš absolutní dogma, usmrcování a umírání se stane snadným a nevyhnutelným, a pak je třeba vzdát stejnou chválu mohamedánským vojákům, když umírají nabodeni na kopí křesťanů a volají ‚Ráj! Ráj!‘, jako když vyvraždí celé město židů nebo zutínají hlavy všem zajatcům, kteří nechtějí uznat, že je jen jediný prorok pravého boha.“

U Warringtona přítelovo vyznání nevyvolalo ani souhlas, ani protest – byl náhodou naladěn shovívavě. Vyslechl Pena trpělivě a řekl: „Mladíku, před chvílí ses mne ptal, proč zůstávám stranou všech světových zápasů a přihlížím těžkému boji svých bližních, aniž se ho zúčastním. A teď se touhle zpovědí z naprostého skepticismu sám usvědčuješ, jaký jsi diletant – vidíš, jaký jsi ty sám lhostejný divák! Je ti šestadvacet let, a jsi blazeovaný jako nějaký šedesátiletý světák! Nemáš ani zvláštní naději, ani touhu, ani víru! Pochybuješ o druhých zrovna tak jako o sobě. Kdyby na světě byli samí takoví pococuranti jako ty, byl by nesnesitelný a já bych radši žil někde v džungli mezi opicemi a poslouchal bych jejich brebentění než mezi lidmi, kteří nevěří v nic.“

„Kdyby na světě byli samí svatí Bernardi nebo svatí Dominikové, byl by stejně protivný,“ odpověděl Pen, „a za několik desítek let by vůbec přestal existovat. Copak bys chtěl, aby si každý muž dal oholit hlavu a každá žena aby vstoupila do kláštera, kde by žili v nejpřísnější askezi? Chtěl bys, aby se v každé uličce v každém městě na světě ozývaly žalmy konventiklů? Chtěl bys, aby všichni ptáci v lese zpívali stejnou notu a lítali na křídlech se stejným peřím? Prohlašuješ mě za skeptika, protože uznávám to, co existuje – uznávám to, ať je to jiřička, nebo skřivánek, katolický kněz, nebo protestantský, ať je to kterákoli z nekonečného množství odrůd tvorů božích (rozuměj mi, to slovo pronáším s úctou, nikdy bych je nevyslovil jinak než s posvátnou úctou). Tvrdím, že zkoumání a uznávání nejrůznějších druhů lidí nás nabádá k tím větší úctě a k tím většímu obdivu vůči Stvořiteli, Vládci a Soudci všech těch duší, tak rozmanitých, a přece tak navzájem spojených ve společném vzývání a obětování (každá přináší oběť podle svého stavu a majetku) božskému ohnisku světa, jemuž chvalořečí a jemuž se klanějí a (abych se vrátil k tomu podobenství s ptáky) jež opěvají hlasem, jaký jim dala příroda.“

„Takhle by tedy, Arture, světcův žalm nebo óda básníkova či odrhovačka zloděje v Newgate byly podle tvé filozofie skoro jedno a totéž,“ namítl Warrington.

„I na tuhle opovržlivou poznámku, kdyby byla k věci, měl bych odpověď,“ řekl Pendennis. „Jenže není, a tak bych ti na to mohl říci, že i zlodějskému lotru, který se upřímně kaje na šibenici, náš nejmoudřejší a nejlepší ze všech učitelů, jaké známe, náš dobrotivý a trpělivý Utěšitel slíbil milosrdné vyslyšení a určitou naději. Žalmy světců! Ódy básníků! Copak my můžeme měřit zásluhy a příležitosti, odhadovat schopnost konat dobro či zlo, jaká je komu dána, a podle toho dokonce snad lidi soudit? Nebo určovat pravidlo, podle kterého by se měly udílet tresty a odměny? Posuzujeme mravnost lidí zrovna tak opovážlivě a nerozvážně jako jejich intelekt. Tomuhle člověku se obdivujeme, že je velký filozof, a tamtoho odsoudíme jako hlupáka a nevíme ani, kolik je v kterém pravdy, ba nejsme si ani jisti, co pravda je. Zpíváme Te deum za hrdinu, který vyhrál bitvu, a De profundis za člověka, který utekl z vězení a potom ho chytil strážník. Naše pravidlo pro udílení odměn a trestů vůbec není nestranné a dokonalé – je úplně nevyhovující, skrz naskrz z tohoto světa, a my bychom se jím chtěli řídit i na onom světě. Usilujeme o to, abychom i na tom příštím světě, který v nás má budit posvátnou úctu, vynášeli nad lidmi své nemohoucí, sporné rozsudky, kdo má být zatracen a kdo spasen. Chceme nezměřitelné nebe měřit svými ubohými mírami, jako by v porovnání s ním byl mozek Newtonův, Pascalův nebo Shakespearův něco víc než můj, jako by paprsek, jejž vysílá slunce, rychleji dospěl ke mně než k člověku, který mi čistí boty. Měřeni z tamté výše ti největší a nejmenší z nás jsou stejně nepatrní a žalostně ubozí, takže podle mého názoru bychom takové výpočty vůbec neměli brát v úvahu – tvrdím, že to je mrzkost, počítat s takovýmihle rozdíly.“

„Tadyhle ti tvá metafora selhává,“ řekl Warrington, už ne tak mrzutě. „Když si i my podle prostých početních pravidel můžeme násobit a odčítat téměř do nekonečna, musí ten Velký Počtář brát v počet všechno – podle jeho nekonečného měřítka malé není malé a velké není velké.“

„Tamty výpočty neberu v pochybnost,“ odpověděl Artur. „Já jen říkám, že ty naše jsou nedokonalé, ukvapené a vedou k nesprávným závěrům, které se pak ustavičně znásobují a tím zavádějí k čím dál tím větším omylům. Já neodsuzuji lidi, kteří zabili Sokrata a odsoudili Galilea. Já jen konstatuji, že odsoudili Galilea a zabili Sokrata.“

„A přece ses před chvílí přiznal, že pokládáš za správné podrobit se nynější tyranii a patrně i každé jiné.“

„To ne – ale tvrdil jsem, že když mě ohrožuje protivník, jehož se mohu zbavit bez prolévání krve a bez použití násilí, raději bych počkal, až umře hladem, než bych ho zabil vlastní rukou. Fabius porazil Hannibala, protože byl skeptik. A kdo byl ten Říman, jeho náměstek, o kterém jsme jako hoši čtli v Plutarchovi, že se jeho váhavé taktice posmíval a bral v pochybnost jeho odvahu, a tak sám svedl s nepřítelem bitvu a utrpěl porážku?“

V těchto Arturových úvahách a vyznáních čtenář snad nalezne náznaky otázek, které bezpochyby i jeho zaměstnávaly a zneklidňovaly a které si bezpochyby vyřešil jinak než náš mladý přítel. Nezaručujeme se za správnost jeho názorů – čtenář nechť laskavě uváží, že je autor zde uvádí jako názory jedné z postav tohoto příběhu a nebere za ně odpovědnost tak jako za nic, co zde hlásá kterákoli jiná postava: naší snahou je pouze postupně sledovat duševní vývoj trochu požitkářského a sobeckého, ale v podstatě šlechetného a hodného mladíka, který se nevyhýbá pravdě. Ještě se uvidí, že tohle žalostné stadium, k němuž zatím logicky dospěl, svědčí o jeho tehdejším skepticismu – o výsměšném a rezignovaném postoji k současnému světu, nebo chcete-li to nazvat jinak, o víře, prostoupené opovržením ke všemu, co existuje. Takového člověka chrání vkus a životní styl, aby z něho nebyl chvástavý demagog, láska k pravdě a odpor k pokrytectví mu brání hlásat prázdná hesla, jakými se ustavičně ohání nejeden dryáčnický reformátor, a tím víc mu tedy brání hlásat vyloženou lež v debatách o různých otázkách nebo při potírání protivníků – raději by umřel hlady, než by lhal. Náš mladý přítel neměl v povaze sklon k vyloženému lhaní, ale nebyl tak silný, aby protestoval proti lhaní jiných, leda jen se zdvořilým posměšným úsměvem – byl ze zásady poslušen všech zákonů odhlasovaných parlamentem: pokládal to za svou povinnost, dokud nebudou zrušeny.

K čemu takový pohodlný a skeptický světový názor může člověka vést? Náš přítel Artur byl saducej – Křtitel mohl v poušti kázat chudým, kteří ho poslouchali celou duší a s upřímnou vírou, jak slovy prodchnutými úctou a bázní hlásá boží hněv nebo zkormoucenost nebo spásu, a náš přítel saducej se s pokrčením ramen a s úsměvem odvrátil na svém vyšňořeném mezku od davu, jel domů a tam na zastíněné terase přemítal o tom kazateli a posluchačstvu, načež se dal do čtení svitku Platona nebo svých oblíbených řeckých básníků, kteří opěvali med a Hyblu, nymfy a studánky a lásku. K čemu vlastně vede takovýhle skepticismus? Vede člověka k takřka hanebné osamocenosti a sobeckosti – tím hanebnější, že je tak blahovolná a nezkalená výčitkami svědomí. Svědomí! Co to je svědomí? Proč si dělat výčitky? Co je vlastně veřejné a soukromé náboženství? Obojí jsou mýty, zahalené prastarou tradicí, Arture, jestliže dovedeš prohlédnout a poznat lež – a ty ji dovedeš rozeznat až příliš jasně, ale přitom ji strpíš bez jediného protestu, leda se smíchem. – Jestliže hovíš svému požitkářskému pohodlí a dovedeš se bez dojetí dívat, jak celý nešťastný svět trpí a sténá – jestliže se bojuje za pravdu a všichni čestní lidé se zbraní v ruce se bijí na té či oné straně a jen ty sám si stranou bitevního ryku a nebezpečí hovíš na balkóně a pokuřuješ z dýmky, bylo by pro tebe lepší, kdybys byl mrtev nebo kdyby ses vůbec nebyl narodil, než aby z tebe byl takový požitkářský zbabělec.

„Pravda, příteli? A kde je pravda?“ mluvil Artur dál – nenechal se vyvést z klidu. „Ukaž mi ji! To je právě ta sporná věc mezi námi. Vidím pravdu na obou stranách. Vidím ji ve sněmovně na straně konzervativců i u radikálů, dokonce i ve vládních křeslech. Vidím ji u tohohle člověka, který má posvátnou úctu k zákonům a za to má odměnou hedvábnou zástěru a pět tisíc ročně – nebo u tamtoho, který hnán neúprosnou logikou své víry se vzdá všeho, přátel, slávy, nejdražších pout, nejtajnějších marnivostí, úcty, jíž ho zahrnuje armáda duchovních, postavení uznávaného vůdce, a nutkán pravdou přejde k nepříteli, v jehož šicích je ochoten sloužit jako bezejmenný prostý voják. – A zrovna tak jako u tohohle člověka vidím pravdu i u jeho bližního, kterého logika vede k docela jiným závěrům, který se celý život marně snaží uvést svou víru v soulad s nesmiřitelnou knihou, a nakonec ji v zoufalství odhodí a se slzami v očích a rukama vztaženýma k nebi se vyzná ze vzpoury a nevěry. Mají-li všichni tihle pravdu, proč bych měl stranit některému z nich? Jedni jsou povoláni, aby kázali – ať si tedy kážou. Zdá se mi, že je trochu moc těch kazatelů, kteří si představují, že mají nadání. Ale nemůžeme všichni kázat v kostele, to je jasné. Někteří musíme také mlčet a poslouchat, nebo třeba klímat. Cožpak nemáme všichni své povinnosti? První žák z dobročinné školy šlape měchy, za varhanami učitel mlátí jeho spolužáky, kostelník u pultíku zpěvavě odříkává amen, pedel s berlou otvírá dveře důstojnému pánu, který se v šustícím hedvábí ubírá ke klekátku. Já nechci mlátit školáky ani pořád odříkávat amen ani být obráncem a bojovníkem církve v podobě pedela s berlou, ale chodím do kostela, smekám tam klobouk a modlím se a venku před kostelem si rád podám ruku s duchovním. Vím přece, že i jeho jsoucnost je kompromis, že i on tu přede mnou stojí jako představitel zákona. Že ten kostel, kde slouží bohoslužby, byl postaven pro jiné náboženské vyznání? Že hned vedle je metodistická kaple a kousek dál na návsi kotlář Bunyan hřímá zvěsti o věčném zatracení? Ano, jsem saducej – beru všecko tak, jak to je, svět i zákony světa tak, jak jsou. A když se ožením, naleznu-li ženu – udělám to ne proto, abych ji šíleně miloval a padal jí k nohám jako blázen – ne abych ji zbožňoval jako anděla a čekal, že bude opravdu anděl, ale abych na ni byl hodný a zdvořilý a abych i od ní čekal, že bude hodná na mne a bude mi příjemnou družkou. A tak, jestli o mně někdy uslyšíš, Georgi, že jsem se oženil, neudělám to z nějaké romantické lásky – a když se dozvíš o nějakém dobrém místě ve vládním úřadě, nevím věru, proč bych se měl nějak rozpakovat, mám-li, či nemám tvou nabídku přijmout.“

„Pene, ty darebáku! Já vím, kam míříš!“ pustil se do něho Warrington. „Tak tohle je tedy ten tvůj skepticismus, tvůj kvietismus a tvůj ateismus, nebožáčku! Hodláš se prodat – no sbohem! Hodláš uzavřít obchod, kterým se zhanobíš, a budeš celý život nešťastný – bylo by zbytečné ti to rozmlouvat. Když si to jednou vezmeš do hlavy, ani čert ti v tom nezabrání.“

„Naopak, Georgi, ten je přece při mně!“ řekl Pen se smíchem. „Kde jsi sebral tyhle dobré doutníky? Pojď se navečeřet do klubu – šéfkuchař je už zpátky a uvidíš, jakou nám udělá dobrou večeři! Ne, nepůjdeš? Nedělej drahoty, kamaráde, já zítra jedu – na venkov!“

KAPITOLA LXII
je snad vysvětlením ke kapitole LXI

Zprávy o situaci rodiny Claveringových, jež major Pendennis získal prostřednictvím Stronga i sám osobně jako domácí přítel, byly toho druhu, že by se byl málem vzdal všech plánů, jimiž se zabýval v úmyslu synovci prospět. Oženit Artura a hodit mu na krk takové dva tchány, jako byli ti dva manželé, které si prostoduchá, nešťastná lady Claveringová vytáhla v loterii, to přece nemohlo prospět nikomu. Jeden sice do jisté míry neutralizoval druhého – kdyby se Amory čili Altamont objevil na veřejnosti, znamenalo by to jeho okamžité odstranění a náležité potrestání za to, že na útěku z trestaneckého tábora skolil dozorce – kdyby ho znovu dopadla britská policie, nevyhnutelně by dostal provaz. Ale žádný poručník by pro svého chráněnce nechtěl ženu, jejíhož otce by bylo zapotřebí se zbavit takovýmhle způsobem. Starý pán byl vždycky toho mínění, že hrozí-li Altamontovi šibenice, určitě se bude chránit, aby ho někdo poznal – ale zároveň svou hrozbou, že by mohl být dopaden, má v rukou Claveringa, který by tím ztratil všechno, kdyby se Amory prozradil – Altamont by si pak Claveringa zotročil ještě víc jako člověka, jemuž je známo tak nebezpečné tajemství.

Kdyby však Begum dál platila Claveringovy dluhy, vyplýtvala by na toho nenapravitelného zvrhlíka celý svůj velký majetek a jejímu dědici, ať by to byl syn, nebo dcera, připadla by jen prázdná pokladna – a synovec by pak se slečnou Amoryovou místo pěkných důchodů a parlamentního mandátu vyženil jen její osobu a rodokmen s politováníhodnou poznámkou „skončil smrtí provazem“ u jména posledního mužského potomka jejího rodu.

Starý pletichář všechno tohle uvážil, viděl však před sebou ještě jedno východisko, které se čtenáři ozřejmí, bude-li se natolik obtěžovat a přečte si rozhovor, k němuž zanedlouho došlo mezi majorem Pendennisem a baronetem, členem sněmovny za Clavering.

Když člověk v peněžních nesnázích svým přátelům a lidem, s nimiž je zvyklý se stýkat, zmizí z dohledu, jako by se někam propadl – když se ztratí z hejna ptáků, s nimiž dosud lítal, stává se někdy, že se vynoří v neuvěřitelně zapadlých končinách, kde by ho nikdo nehledal. Znal jsem jednoho povaleče z Pall Mall a šviháka z Rotten Row, příslušníka dost vznešené společnosti, který se najednou ztratil svým kamarádům z klubů a z parku, až ho někdo našel, blaženého a docela dobře naloženého, v jedné laciné hospodě v Billingsgate. Jiný pán, velice učený a duchaplný, se schovával před soudním lapalem (kdybych řekl, že to byl literát, někteří kritici by prohlásili, že urážím spisovatelský cech) a udal mi jako svou adresu malý hostinec zvaný Liška pod kopcem v jedné zapadlé uličce při Strandu, kde bylo tma jako v jeskyni. Člověk takto pronásledovaný smůlou má třeba vlastní dům, ale nikdy není doma a má adresu, na kterou si nechává zasílat poštu, ale jenom hrozně naivní lidé by tam za ním šli v naději, že ho zastihnou. Jen několik nejdůvěrnějších přátel ví, kde ho nalézt, kde se skrývá. Proto bylo nemožné zastihnout sira Francise Claveringa doma po těch hádkách se ženou a jejich nešťastných následcích. „Od té doby, co na něm vymáhám dlužný plat, těch čtrnáct liber, chodí domů až ve tři, a když mu ráno přinesu vodu, dělá, jako by spal, ale sotva jsem zas dole, vykrade se z domu,“ řekl jednou Lightfoot svému kolegovi Morganovi a prohlásil, že půjde k mylady jako stolník a vezme si svou starou. Stejně i po tom handrkování se Strongem se baronet chevaliera stranil a skrýval se v místech, kam za ním chevalierovy výčitky nemohly dolehnout – kam za ním snad nedolehl ani hlas svědomí, jemuž se mnozí z nás snaží uniknout střídáním pobytu a jinými zaječími fintami.

Ačkoli si tedy major Pendennis umínil, že si musí s Penovým venkovským sousedem a zástupcem jeho okresu v parlamentě promluvit už ze skrytých osobních důvodů, dalo mu to značnou práci a trvalo mu to hezky dlouho, než ho zastihl v takovém stavu, aby s ním mohl zapříst důvěrný rozhovor, který byl nutný, aby major dosáhl toho, co chtěl. Od té doby, co byl domácím přítelem lady Claveringové a vyznal se v jejích rodinných záležitostech, manželských i peněžních, baronet se mu vyhýbal, tak jako se vždycky vyhýbal všem svým advokátům a prostředníkům, když jim měl skládat nějaké vyúčtování nebo když s nimi měl projednat nějakou obchodní transakci – nikdy nepřišel na smluvenou schůzku, ledaže se jednalo o to, jak by si vypůjčil peníze. Major tedy toho náramně plachého a bázlivého ptáčka chytil teprve po několikerých marných pokusech, jak ho dopadnout – jednou mu poslal docela nevinné pozvání na večeři v Greenwichi v malém kroužku přátel: baronet je přijal, ale pak měl snad zlé tušení a nepřišel, a tak si major (který vskutku zamýšlel zastoupit ten kroužek přátel jen svou osobou) musel na bílém sledi pochutnávat sám – jindy zas písemně požádal o desetiminutovou rozmluvu a baronet mu ten dopis obratem potvrdil a dal si s majorem schůzku v Baysově klubu nazítří přesně ve čtyři (to slovo pečlivě podtrhl), ale čtvrtá hodina minula (jak podle zákonů času a osudu ani nemohlo jinak být), a Clavering se neukázal. Ani kdyby byl Pendennisovi býval dlužen dvacet liber, nebyl by si mohl počínat bázlivěji a opatrněji, aby se s ním nesetkal – a tak se major přesvědčil, že není vždycky snadné nalézt někoho, koho člověk hledá.

Sir Francis Clavering, který se rádcům své ženy zaručil čestným slovem a přísahou, že už víckrát nevystaví a nepodepíše žádnou směnku a spokojí se tím, co mu dosud pravidelně vyplácela jeho usoužená žena, ještě večer toho dne, kdy Strongovi do očí tolik blahořečil a za zády ho tak proklínal, nakonec se svým ctihodným jménem přece zvěčnil na kousku potištěného papíru, jejž si odnesl jeho známý pan Moss Abrams a slíbil, že peníze budou vyplaceny jedním jeho důvěrným přítelem. Náhodou se stalo, že se o té transakci Strong dověděl právě tam, kde byla směnka vystavena – totiž v pokojíku za trafikou pana Santiaga, kde se chevalier obvykle večer na hodinku zastavoval.

„Už je v tom zas,“ řekl pan Santiago svému zákazníkovi. „Před chvílí tu byl s Mossem Abramsem. Moss si poslal mého prodavače pro kolek. Byla to směnka jistě na padesát liber. Slyšel jsem, jak baronet říkal Mossovi, aby ji antidatoval o dva měsíce. Bude předstírat, že to je stará směnka a že na ni zapomněl, když onehdy se svou ženou vyjednával o zaplacení svých dluhů. Teď mu Moss asi zas sežene nějaké peníze, když se těch dluhů zbavil.“ Člověk, který má ve zvyku podpisovat svým nešťastným jménem dlužní úpisy, musí přece vědět, že se jeho peněžní transakce přetřásají a ty papírky s jeho podpisem kolují mezi nejhoršími lotry a darebáky v Londýně.

Krám pana Santiaga byl v těsném sousedství St. James’s Street a Bury Street, kde jsme našeho přítele majora Pendennise už kolikrát navštívili v jeho bytě. Tam se major právě ubíral, když na chodníku potkal Stronga, planoucího hněvem a páchnoucího dýmem z havanského doutníku.

„Zatroleně, tihle mladí lidé všude jen otravují vzduch kouřem,“ pomyslil si major. „Tady jde zas jeden s kníry a doutníkem v puse. Každý, kdo kouří a nosí kníry, je sprostý chlap. Vida – vždyť je to pan Strong! – Daří se vám doufám dobře, co, pane Strongu?“ řekl starý pán, důstojně se chevalierovi uklonil a chtěl vejít do domu – už strkal roztřesenou rukou vyleštěný klíč do zámku v domovních dveřích.

Řekli jsme, že při těch dlouhých a únavných sporech, kdy šlo o vyrovnání posledních dluhů sira Francise Claveringa, byli přítomni i Strong a Pendennis jako přátelé a rádci nešťastné baronetovy rodiny. Strong svého kolegu vyjednavače zastavil a vztáhl k němu ruku, načež mu starý Pendennis mrzutě podal dva prsty.

„Copak zas máte nového?“ zeptal se major Pendennis blahosklonně – byl to div, že se ke Strongovi vůbec takhle snížil, poněvadž se odjakživa stýkal jen s nejlepší společností, a tak si představoval, že to je pro obyčejné lidi velká pocta, když na ně promluví. „Pořád ještě v městě, pane Strongu? Doufám, že se máte dobře.“

„Mám pro vás zlou novinu, pane majore,“ odpověděl Strong. „Týká se to našich přátel v Tunbridge Wells a já bych si o tom s vámi rád promluvil. Clavering zase začíná provádět ty svoje kousky, majore Pendennisi.“

„Opravdu? Buďte tak hodný a pojďte se mnou do bytu,“ řekl major s oživeným zájmem, a tak oba vešli do domu a posadili se v majorově salónku. Teprve tam si Strong před majorem ulevil a rozhořčeně mu začal vykládat, jak je Clavering opovážlivý a zrádný. „Ten si vůbec nic nedělá ze slibů. Pamatujete se, pane majore, když jsme se onehdy setkali s mylady a s jejím advokátem, jak se nechtěl spokojit tím, že dá čestné slovo, ale chtěl se své ženě zapřísáhnout na kolenou, dokonce zazvonil, aby přinesli bibli – odpřisáhl tehdy na spásu své duše, že už víckrát nepodepíše žádnou směnku. A dnes už jednu podepsal, majore, a podepíše jich ještě bůhví kolik, jen aby si sehnal peníze! Podvede vlastní ženu i dítě i starého přítele, který mu už stokrát pomohl z bryndy. Zrovna příští týden končí lhůta splatnosti jedné směnky, kterou sem s ním podepsal –“

„Já jsem myslel, že má zaplaceny všechny –“

„Tuhle ne,“ řekl Strong s uzarděním. „Prosil mě, abych se o ní nezmiňoval, a – a – já jsem se na té směnce zúčastnil na polovic. A teď se vrhnou na mě. Ale na tom mi tak nezáleží, jsem na to zvyklý. Mě to dopaluje kvůli lady Claveringové. Tohle přece nejde, aby tu hodnou paní, která ho už kolikrát zachránila před vězením, ten ničema nakonec přivedl na mizinu! Bandě zlodějů, boxerů a všelijakých darebáků, té zaplatí, ale s poctivcem si nedělá svědomí, toho nechá na holičkách. Věřil byste, majore, že vzal peníze i od Altamonta – víte přece, koho myslím.“

„Opravdu? Od toho divného člověka, který myslím přišel jednou opilý k siru Francisovi, když jsem tam byl?“ zeptal se major Pendennis s neproniknutelným výrazem v obličeji. „Kdo to vlastně je, pane Strongu, ten Altamont?“

„Jestli to nevíte vy, pane majore, tak jak to mám vědět já?“ odpověděl chevalier a zatvářil se překvapeně a podezíravě.

„Abych vám řekl upřímně, mám určité podezření,“ přiznal se mu major. „Mám dojem – rozumějte dobře, je to jen dojem – že náš přítel Clavering je, přiznejme si to tady upřímně, velký zhýralec a měl už v životě bezpochyby všelijaké podivné tajné příhody a historie, které mu zrovna nedělají čest, a tak by nerad, aby se o nich lidé dověděli – hlavně my dva. A ten člověk, který si říká Altamont, pravděpodobně něco takového na Claveringa ví, má ho v hrsti a na základě toho z něho ždímá peníze. Znám lidi i z nejlepších rodin v Anglii, kteří se musejí takhle tajně vykupovat. Ale mně do jejich soukromých záležitostí nic není, pane Strongu. Když k někomu chodím na večeři, tak to ještě neznamená, že bych chtěl strkat nos do jeho tajemství nebo že jsem zodpovědný za jeho dřívější život. A tak je to i s naším přítelem Claveringem: mám na něm zájem kvůli jeho ženě a dceři, která je velice roztomilé stvoření, a když mě tedy mylady požádala, abych se trochu podíval na její finanční záležitosti a pokusil se dát je do pořádku, tak jsem jí vyhověl a udělám to zas, rozumíte, podle svých nejlepších schopností a svých slabých sil, budu-li jí moci být trochu užitečný. Když mě tedy požádá – rozumíte, jen když mě požádá – a – mimochodem, co ten pan Altamont? Co je s tím Altamontem, pane Strongu? Vy se s ním přece znáte. Je v Londýně?“

„Opravdu nevím, proč bych měl vědět, kde teď je, majore Pendennisi,“ odpověděl Strong, dopáleně vstal a popadl klobouk – uráželo ho, že s ním major jedná tak povýšeně, a pokládal to za drzost, že si počíná tak opatrně.

Pendennis okamžitě změnil tón – přestal být povýšený a spustil docela rozumně a dobrosrdečně: „Vida, kapitáne Strongu, vy jste také náramně opatrný, jak vidím – a máte pravdu, úplně pravdu. Stěny přece mohou mít uši, viďte – člověk přece musí napřed vědět, před kým mluví. Já jsem člověk světaznalý a vy jste starý voják – dobrý voják, kapitáne Strongu, prý jste se kolikrát vyznamenal – a tak nač se zbytečně rozčilovat? Vy možná víte své a já si dám dvě a dvě dohromady a také třeba vím své. Jenže jsou věci, které se toho pána týkají a o kterých bychom raději neměli vědět, co, pane kapitáne? Já aspoň o nich vědět nechci, dokud nebude v mém zájmu, abych se o nich dověděl – a tohle je asi také vaše zásada. Pokud jde o našeho přítele baroneta, souhlasím s vámi, že by bylo radno tohle nerozumné počínání mu zarazit – jistě si zaslouží hodně přísné pokárání ten, kdo zruší své slovo a počíná si tak, že působí své rodině útrapy a nepříjemnosti. Tohle je mé otevřené a upřímné mínění a jistě i vaše.“

„Ovšem,“ řekl Strong chladně.

„To rád slyším – rád slyším, že takový voják se mnou, také vojákem, plně souhlasí. A nesmírně mě těší, že jsme se potkali a že téhle šťastné náhodě vděčím za vaši návštěvu. Dobrý večer. Děkuji vám. Morgane, vyprovoďte kapitána Stronga ze dveří.“

A tak Strong vyšel za Morganem ze salónku majora Pendennise – bylo mu divné, že je major tak opatrný, a abychom řekli pravdu, komorníka zas nemálo překvapovalo, že jeho pán udržel jazyk na uzdě. Pan Morgan, ten výtečný sluha svého pána, chodil totiž po domě tiše jako stín a náhodou se stalo, že ke konci pánovy rozmluvy s hostem stál velmi blízko u dveří a slyšel hodně z toho, o čem ti dva mluvili, jenže tomu z velké části nerozuměl.

„Kdo to je, ten Altamont? Víte o něm něco? A o tom Strongovi?“ zeptal se hned při příští příležitosti pana Lightfoota, když se setkali v klubu.

„Strong našemu starému zprostředkuje obchody, opatřuje směnky a podpisuje je jako ručitel, zkrátka vyřizuje za něho všelijaké takovéhle obchody, a Altamont je asi s nimi ve spolku,“ odpověděl pan Lightfoot. „Kdo takhle pouští do oběhu podvodné směnky, pane Morgane, ten k tomu potřebuje aspoň jednoho nebo dva pomocníky, aby mu to šlo. Altamont na posledním derby sázel hodně vysoko a vyhrál pěkné peníze. Škoda, že náš starý taky něco nevyhrál, aspoň bych z něho vyrazil plat, co mi dluží.“

„Myslíte, že mu mylady zase zaplatí dluhy?“ zeptal se Morgan. „Tohle byste mi mohl vyzvědět, Lightfoote, já bych se vám za to hleděl odvděčit, kamaráde!“

Major Pendennis často říkal, že jeho komorník Morgan je mnohem bohatší než on, a ten ostražitý a mlčenlivý sluha opatrnými spekulacemi vskutku nahromadil značné peníze za ta dlouhá léta, co byl v majorových službách, kde měl příležitost seznámit se s mnoha jinými vynikajícími komorníky, od nichž se poučil o finančních záležitostech jejich pánů. Když pan Artur zdědil svůj majetek, ale teprve tehdy, překvapil ho Morgan sdělením, že má nějaké peníze, takových padesát až sto liber, které by rád výhodně investoval – mladý pán z Templu se přece vyzná v peněžních a obchodních záležitostech, a tak by mohl chudákovi poradit nějakou dobrou investici. Kdyby mu Artur mohl o nějaké říci, Morgan by mu byl velice zavázán, opravdu, velice zavázán vděčností. Když mu Artur se smíchem odpověděl, že se v peněžních věcech vůbec nevyzná, a tak vůbec neví, jak by mu mohl být nápomocen, Morgan s nejnaivnější tváří prohlásil, že je panu Arturovi vděčný i tak, nesmírně vděčný, a kdyby pan Artur potřeboval nějaké peníze, než je sežene od nájemců, snad si laskavě vzpomene na strýcova starého a věrného sluhu, který má trochu peněz, jichž by rád nějak využil, a byl by ohromně hrdý na to, kdyby mohl někomu z rodiny být nějak užitečný.

Princ z Dubí byl celkem dost rozumný a nepotřeboval honem peníze, mimo to by ho nebylo ani napadlo vypůjčovat si od strýcova sluhy, zrovna tak jako by byl jakživ neukradl svému komorníkovi ani kapesník – byl by tedy Morganovi na jeho nabídku odpověděl ironicky povýšeně, ale včas si uvědomil komičnost té situace. Vida ho, Morgana – kapitalistu! Morgan mu nabízí půjčku! Znamenitý žert! Jenže ten člověk to možná myslí docela upřímně a nabízí ty peníze z dobré vůle! A tak Artur potlačil jízlivý úsměv, který se mu dral na rty, a prostě Morganovu nabídku odmítl. Zmínil se však o té věci strýcovi a blahopřál mu, že má v domácnosti takový poklad.

Tehdy mu právě major řekl, že Morgan opravdu už saframentsky dlouho saframentsky bohatne. Vždyť koupil ten dům, kde je jeho pán nájemníkem, ba dokonce vydělal pěkné peníze na své známosti s rodinou Claveringových a na tom, co se dověděl od něho, majora – že Begum zaplatí všechny manželovy dluhy. Morgan totiž skoupil tolik baronetem podepsaných směnek, na kolik se mu podařilo vypůjčit si peníze. O těchhle transakcích major ovšem neměl ani tušení, zrovna tak jako většina z nás pánů neví téměř nic o služebnících, kteří jsou u nás třeba po celý náš život, a přece jsou pro nás cizími lidmi: taková je síla zvyku a tak neúprosný je rozdíl mezi společenskými třídami.

„Tak on se nabídl, že ti půjčí peníze?“ podivil se Pendennis starší. „Je to pekelně mazaný a pekelně bohatý člověk. Nejeden šlechtic by chtěl mít takového komorníka k své obsluze a moc rád by si od něho vypůjčoval. A přitom se Morgan ani trochu nezměnil. Dělá svou práci zrovna tak dobře jako dřív – vždycky ihned přijde, když na něho zazvoním – v pokoji chodí tiše jako kočka – Morgan mi je saframentsky oddaný!“

V den, kdy přišel Strong, vzpomněl si major na to, co slyšel od Pena, a řekl si, že by mu Morgan mohl být nápomocen – začal si tedy komorníka dobírat, nenuceně a dost arogantně, jak si to tak velký pán může vůči takovému nešťastníkovi dovolit.

„Morgane, máte prý nějaké peníze, které byste rád do něčeho investoval.“

To mu na mne pověděl pan Artur, vzal ho ďas! pomyslil si komorník.

„To jsem rád, že máte u mne takové dobré místo.“

„Děkuji – nemám si co stěžovat ani na to místo, ani na pána,“ odpověděl skromně Morgan.

„Jste hodný člověk, Morgane, snad mě také máte trochu rád. To jsem rád, že se tak vzmáháte. A doufám, že budete rozumný a nekoupíte si třeba nějaký hostinec nebo něco takového.“

Vida ho, hostinec! – pomyslil si Morgan. – Já, a hostinec! Blázen stará! – Kdepak – kdybych byl o deset let mladší, musel bych se, ještě než umřu, dostat do parlamentu, a dostal bych se tam! – „Ne, děkuji uctivě. Na hostinskou živnost vůbec nepomýšlím prosím. A ty malé úspory mám uložené dobře.“

„Ale zabýváte se tak trochu všelijakými eskomptními obchůdky, co, Morgane?“

„Ano, ale docela málo. – A – a – prosím za odpuštění – ale smím být tak smělý a na něco se zeptat prosím?“

„Jen mluvte, můj milý,“ pobídl ho roztomile major.

„Co je s těmi směnkami sira Francise Claveringa prosím? Myslíte, že jsou pořád ještě zaručené? Bude je mylady vyplácet dál prosím?“

„Cože? Vy jste se už pustil i do tohohle obchodu?“

„Prosím ano, kapánek,“ odpověděl Morgan s očima sklopenýma. „A dokonce se přiznám – snad si to prosím můžu dovolit – že kdybych v tom pracoval ještě dál, měl bych pěkné jměníčko, arci kdyby to šlo pořád tak dobře jako teď posledně.“

„Safra – kolik jste už na tom vydělal, Morgane?“ užasl major.

„Vydělal jsem na tom už dost, to se prosím přiznám. Sehnal jsem si nějaké informace a vaší laskavostí jsem se s těmi lidmi trochu seznámil, a tak jsem do toho vrazil už dost peněz.“

„Cože jste?“

„Vložil jsem do toho pěkný kapitálek prosím – všechno, co jsem měl, k tomu jsem si něco vypůjčil a skoupil jsem směnky sira Francise – většinou bylo na nich jeho jméno a také toho pána, co před chvílí odešel, pana Edvarda Stronga. Samozřejmě vím o tom, jak to prasklo a jaký byl na Grosvenor Place kvůli tomu rámus. Ale já si přece taky můžu vydělat nějaké peníze, jako každý jiný, a tak bych vám byl moc a moc vděčný, pane majore, kdybyste mi pověděl, jestli mylady bude ještě klopit.“

Tohle sdělení majora Pendennise překvapilo zrovna tak, jako kdyby se byl dověděl, že Morgan je nějaký markýz v přestrojení, který se chystá odhodit masku a zasednout ve sněmovně lordů. Náramně ho sice roztrpčilo, jak mohl být ten člověk tak drzý a bohatnout mu rovnou pod nosem, aniž on sám o tom věděl, ale upřímně se obdivoval každému, kdo reprezentoval peníze a úspěch – proto vůči Morganovi najednou pojal úctu a málem i určitou bázeň, jakmile mu začala svítat pravda.

„No, Morgane, bylo by to neslušné, kdybych se vás zeptal, jak jste bohatý – čím bohatší, tím líp, samozřejmě. Kdybych vám mohl dát nějakou informaci, která by vám byla prospěšná, udělal bych to s radostí. Ale upřímně řečeno – jestli se mne lady Claveringová zeptá, má-li zase zaplatit siru Francisovi dluhy, řeknu jí, že to doufám už víckrát neudělá, ale budu se obávat, že to udělá – a víc vám nemohu říci. Vy tedy víte, že sir Francis se zas pouští do těch – hm – neopatrných a nerozumných obchodů?“

„Už je v zas tom – nikdo s ním nic nesvede. Má svou hlavu.“

„Pan Strong mi říkal, že jeden takový papír s podpisem sira Francise Claveringa má v rukou nějaký pan Moss Abrams. Víte něco o tom panu Abramsovi a o kolik peněz se jedná?“

„To nevím, ale Abramse znám moc dobře.“

„Byl bych rád, kdybyste mi to mohl vyzvědět. A také bych byl rád, Morgane, kdybyste mi mohl zjistit, kde bych se mohl se sirem Francisem Claveringem sejít.“

Morgan řekl: „Prosím samozřejmě – ano prosím – to můžu,“ a odešel z pokoje právě tak, jak tam vešel – plíživě a uctivě jako obvykle, tiše a pokorně. Major zůstal sám a s údivem přemítal o tom, co se před chvílí dověděl.

Nazítří ráno sdělil komorník majoru Pendennisovi, že mluvil s panem Abramsem a zjistil, na jakou částku zní směnka, kterou ten pán chce prodat dál, a že major baroneta určitě nalezne toho dne v jednu hodinu v zadní místnosti hospody U Čertova kola.

Sir Francis Clavering se tam dostavil dochvilně a v jednu hodinu tam seděl mezi plivátky a windsorskými židlemi, pod pestrými barvotisky s boxery, klusajícími koňmi a pěšími, v ovzduší ještě prosyceném zatuchlým tabákovým dýmem z předešlého večera. Potomek starobylého rodu se v té libé atmosféře bavil četbou starého čísla obrázkového časopisu Život dandyho, hodně pokecaného pivem, když do místnosti vešel major Pendennis.

„Tak to jste vy, kamaráde?“ přivítal ho baronet – domníval se, že má přijít pan Moss Abrams s penězi.

„Dobrý den, sire Francisi! Chtěl jsem s vámi mluvit, tak jsem vás sem stopoval,“ řekl major – jakmile ho Clavering uviděl, zatvářil se totiž velice zklamaně.

Když měl major svého protivníka konečně před sebou, rozhodl se zaútočit na něho okamžitě a znenadání, a tak se do něho ihned pustil: „Já vím, Claveringu, kdo je ten nepočestný darebák, kterého jste tu místo mne čekal, a vím také, proč jste sem přišel.“

„A je vám něco do toho?“ zeptal se baronet dopáleně a zároveň téměř plačtivě. „Proč za mnou slídíte, majore Pendennisi, proč se o mne staráte a pletete se mi do mých věcí? Co jsem vám kdy udělal? Od vás jsem si přece jakživ nevypůjčil peníze. Já si to nedám líbit, já se nenechám takhle stopovat a tyranizovat. Já si to nedám líbit – já to nesnesu! Jestli mi lady Claveringová něco chce, ať si to se mnou vyřídí právní cestou, prostřednictvím advokátů. Radím vám, abyste se do těchhle věcí nepletl.“

„Já jsem nepřišel od lady Claveringové,“ řekl major, „ale zvláštního popudu – přišel jsem vám vycinkat, Claveringu, rád bych se přičinil, abyste se docela nezničil. Teprve před měsícem jste se zapřísáhl čestným slovem – dokonce jste to chtěl stvrdit přísahou na bibli – že už nevystavíte žádnou směnku, že se spokojíte apanáží, kterou vám vyplácí lady Claveringová. Pod tou podmínkou vám zaplatila všechny dluhy – a teď najednou slyším, že jste panu Abramsovi podepsal směnku na šedesát liber.“

„Vždyť to je stará směnka. Přísahám, že je stará!“ rozkřikl se baronet.

„Vystavil jste ji včera a schválně jste ji antidatoval o dva měsíce. Zatroleně, Claveringu, já už mám těch vašich lží dost – říkám vám to otevřeně. Mám vás, safra, už po krk. Obelháváte kdekoho, i sebe. Už jsem poznal hodně lidí, ale s takovým šejdířem, jako jste vy, jsem se ještě nesetkal. Jsem přesvědčen, že už ani nedovedete mluvit pravdu.“

„A to jste sem přišel, vy starý – vy starý protivo – mě pokoušet, abych – abych se na vás vrhl a – rozbil vám hlavu?“ rozkřikl se baronet s vražedně nenávistným výrazem v očích.

„Cože?“ zařval starý major, vstal, popadl hůl a zatvářil se tak zuřivě, že baronet okamžitě spustil jinou.

„Ne, ne, prosím vás, odpusťte!“ řekl plačtivě. „Nechtěl jsem se rozzlobit, nechtěl jsem být na vás hrubý – ale vy jste na mne tak strašně příkrý, majore Pendennisi. Co ode mne vlastně chcete? Proč mě takhle pronásledujete? Snad ze mne také nechcete vyrazit peníze? Sakra, víte přece, že nemám ani šilink –,“ a Clavering se podle svého zvyku ze všeho proklínání najednou rozfňukal.

Majoru Pendennisovi bylo tedy hned jasné, že Clavering ví, že on, major, má jeho tajemství v rukou.

„Nepřišel jsem k vám od nikoho a nechci od vás nic pro sebe, přišel jsem jen s úmyslem – není-li už pozdě – abych vás a vaši rodinu zachránil před úplnou zkázou – vždyť ji svou ďábelskou bezohledností přivedete na mizinu! Já znám vaše tajemství –“

„Já jsem to nevěděl, když jsem se s ní ženil, přísahám, že jsem nic nevěděl, dokud mi to ten zatracený lotr sám neřekl. A právě že to teď vím, jsem z toho nešťastný a neohlížím se už na nikoho, Pendennisi. Opravdu je to tak,“ řekl baronet úpěnlivě, s rukama sepjatýma.

„Znám vaše tajemství hned od toho dne, kdy Amory přišel opilý k vám do jídelny na Grosvenor Place. Nikdy nezapomenu lidi, které jsem jednou viděl. Pamatuji se na toho chlapa ze Sydney, když si tam odpykával trest, a on se na mne také pamatuje. Vím, proč ho odsoudili, vím, kdy se oženil, a vím, že se o něm rozšířila zpráva, že zahynul v buši. Mohl bych odpřisáhnout, že to je on. A vím také, že vy nejste manžel lady Claveringové zrovna tak, jako nejsem její manžel já. Dlouho jsem zachovával vaše tajemství – neprozradil jsem živé duši, že je znám – ani vaší ženě, ani vám – až do dneška.“

„Chudinka mylady, tohle by pro ni byla strašná rána,“ fňukal sir Francis. „Ale já jsem za to nemohl, vy víte, že to nebyla má vina!“

„Než bych dopustil, Claveringu, abyste ji takhle přiváděl na mizinu, radši jí to povím a postarám se, aby se to dozvěděli všichni. Přísahám, že to udělám, jestli se my dva tady spolu nějak nedohodneme a mně se nepodaří tomu vašemu pekelnému řádění udělat konec. Karbanem, zadlužováním a marnotratností jste svou ženu už připravil o polovinu jejího jmění a majetku jejích zákonných dědiců – slyšíte, jejích zákonných dědiců! Teď to už musí přestat. Nemůžete spolu žít dál. Vy nepatříte do takového domu, jako je Clavering, nehodíte se tam – do tří let by vám nezbyl ani šilink, a z čeho byste potom byl živ? Je mi jasné, co se musí stát. Budete dostávat šest set ročně, odjedete do ciziny a tam z toho budete žít. Musíte se vzdát parlamentního mandátu a pak si dělejte, co chcete. Jestli tohle odmítnete, ujišťuji vás čestným slovem, že se postarám, aby vyšlo najevo, jaký je skutečný stav věcí. Odpřisáhnu, že Altamont je Amory, a toho pak pošlou zase tam, odkud přišel, a mylady bude mít pokoj od vás i od něho. A váš syn takhle ztratí veškeré nároky na majetek po starém Snellovi – ten připadne dceři vaší ženy. Doufám, že jsem vám to pověděl jasně a že mi rozumíte.“

„Snad byste nechtěl tomu chudáčkovi tak ukrutně ublížit, Pendennisi?“ řekl Clavering prosebně a plačtivě. „Sakra, myslete trochu na něho! Je to milý chlapec, pravda, divoký jako ďábel – strašně divoký.“

„To vy mu ukrutně ubližujete,“ prohlásil starý mravokárce. „Vždyť ho za tři roky zaručeně přivedete na mizinu?“

„Ano, ale snad nebudu mít pořád takovou proklatou smůlu – jednou se štěstí musí obrátit! A já se polepším, safra, já se přece polepším! Kdybyste to na mne píchnul, byla by to pro mou ženu strašná rána – příšerná rána – vy to víte.“

„Že by se s vámi musela rozejít?“ zeptal se major posměšně. „Vy víte, že s vámi už nechce žít.“

„Ale copak nemůže mylady žít někde v cizině nebo v Bathu či v Tunbridgi – nebo u všech čertů – a nemohl bych já zůstat tady?“ pokračoval Clavering. „Mně se tu líbí víc než v cizině, mně se líbí zasedat v parlamentě. Je to ohromná výhoda, když je člověk v parlamentě. Takových mandátů, jako mám já, už je moc málo, a kdybych se ho vzdal, nic bych se nedivil, kdyby mě vláda udělala guvernérem na nějakém ostrově nebo něčím jiným, co by stálo za to – jsem přece z ohromně dobré rodiny, mám šlechtický titul a – a tak dále, majore Pendennisi, co myslíte? Co myslíte, dali by mi nějaké dobré místo, kdybych to s nimi dobře sehrál? Víte, potom bych si našetřil peníze, protože pak bych už nemohl chodit do těch proklatých heren a byl by konec s tím zatraceným rouge et noir – a – a tak bych se toho mandátu radši nevzdával.“ Baronet byl totiž náramně přizpůsobivý – nebylo to u něho nic neobvyklého, že v jedné chvíli někoho nenáviděl a proklínal, za chvíli se před ním rozbrečel a najednou byl vůči němu náramně sdílný a přátelský.

„S tím mandátem v parlamentě se musíte rozloučit, sire Francisi Claveringu,“ prohlásil major trochu uzardělý a s určitým rozechvěním, jež ten druhý nezpozoroval. „Protože – jej potřebuji já.“

„Cože! Vy byste chtěl kandidovat do parlamentu, majore Pendennisi?“

„Ne – já ne – ale můj synovec Artur je velice chytrý a dobře by se tam vyjímal. Kdyby měl Clavering dva zástupce ve sněmovně, byl by jeden z těch mandátů pravděpodobně obsadil jeho otec, a tak bych – tak bych chtěl, aby se tam Artur dostal.“

„Sakra – copak on to taky ví?“ vyděsil se Clavering.

„Neví o tom nikdo kromě tady nás dvou,“ odpověděl Pendennis. „A prokážete-li mi tuhle laskavost, budu mlčet. Jinak – pamatujte, že držím slovo a udělám, co jsem řekl.“

„Poslyšte, majore,“ začal sir Francis s neobyčejně pokorným úsměvem, „nemohl – nemohl byste mi opatřit předem apanáž za celé čtvrtletí? Udělejte to, buďte tak moc hodný! Vy u lady Claveringové dokážete všechno – a na mou čest, já hned proplatím tu směnku, kterou jsem dal Abramsovi. Zatracený lotr – já vím, že mě zas obere o všechno, jako vždycky. A kdybyste pro mne chtěl tohle udělat, kdoví –“

„No, myslím, že by bylo nejlepší, kdybyste v září jel do Claveringu střílet a vzal mého synovce s sebou, mohl byste ho tam lidem představit. Ano, tohle bude nejlepší. A my se zatím podíváme, co by se dalo dělat s tou apanáží.“ (Ty peníze by mu mohl půjčit Artur, pomyslil si starý Pendennis. Safra, takový parlamentní mandát mu přece stojí za sto padesát liber!) „Ale Claveringu, můj synovec o těchhle kšeftech samozřejmě nic neví, rozumíte! Vy už o to nestojíte, abyste zasedal v parlamentě, a on je přece tamější rodák a jistě by v parlamentě Clavering dobře reprezentoval. Tak vy ho tam seznámíte s lidmi a ti mu dají hlas – ujednáno?“

„A kdy mi můžete sehnat těch sto padesát liber, majore? Kdy si mám pro ně přijít? Budete doma dnes večer nebo zítra ráno? Chcete si tu něco dát? Ve výčepu mají pekelně dobrou hořkou. Často si dám sklenici hořké, člověka to náramně vzpruží.“

Ale major se nechtěl ničeho napít – vstal a rozloučil se s baronetem. Ten ho vyprovodil ze dveří u Aertova kola, pak si zašel do výčepu a vypil si tam s hostinskou sklenici ginu a hořké. Přišel tam také jeden pán, který měl spojení s boxerským světem, a tak on, sir Francis Clavering a hostinský se bavili o boxerských zápasech a vůbec o událostech ve sportovním světě, až se nakonec ukázal pan Moss Abrams s penězi za baronetovu prodanou směnku, ovšem po odečtení pěkné provize pro sebe. A z toho, co zbylo, sir Francis pohostil přítele večeří v Greenwichi, načež strávil veselý večer ve Vauxhallu.

Major Pendennis si zatím vzal na Piccadilly drožku a odjel do Lamb Court v Templu, kde byl už za chvíli zabrán se synovcem v důležitém rozhovoru mezi čtyřma očima.

Poté se rozešli v nejlepší shodě, a následkem tohoto rozhovoru, o němž čtenáři zprávu nepodáváme, poněvadž dost snadno uhodne, čeho se týkal, slyšeli jsme v předešlé kapitole mluvit Artura při té debatě s Warringtonem tak, jak jsme o tom podali zprávu.

Když někdo člověka láká, aby udělal něco lákavého, dovede si člověk vynalézt steré důmyslné důvody, aby mohl ukojit svou zálibu, a Arturovi se zdálo, že by moc stál o to, aby se dostal do parlamentu, aby se tam vyznamenal – ke které straně se tam přidá, na tom mu už tolik nezáleželo, poněvadž věděl, že pravda a lež jsou na obou stranách. Říkal si, že z takových věci si nemusí dělat svědomí a že saducejství je náramně pohodlné a příjemné náboženské vyznání.

KAPITOLA LXIII
Phillis a Corydon

V malebném venkovském okolí města Tunbridge Wells nalezla lady Claveringová hezkou vilu, kam se po skončené londýnské sezóně a po svých hádkách s manželem uchýlila. Slečna Amoryová samozřejmě matku doprovodila a pak tam přijel na prázdniny mladý pán Clavering, s nímž se Blanka neustále potýkala a škorpila. Ale takhle se spolu mohli bavit jen doma, a mladý pán neměl zálibu v domácích zábavách. V Tunbridgi mohl hrát kriket, jezdit na koni a měl tam spoustu kamarádů. V domě pohostinné Begum bylo ustavičně plno třináctiletých mladých pánů, kteří se cpali dorty a nalévali šampaňským, na trávníku před domem si pořádali koňské dostihy, div že milující matku k smrti nevyděsili, a kouřili, až jim bylo špatně a v jídelně bylo tolik kouře, že tam slečna Blanka nevydržela. Společnosti třináctiletých mladých pánů měla až po krk.

Ta mladá krasavice ráda uvítala každou změnu, pokud to byla změna – bylo by se jí na pár týdnů třeba líbilo žít v chudobě, v chaloupce o chlebě se sýrem, nebo na jednu noc i ve vězení o chlebě a vodě – a tak jí bylo docela vítané, že se na čas přestěhovali do Tunbridge. Procházela se po lese a kreslila si stromy a venkovská stavení, hlavně však čtla francouzské romány, hodně často jezdila do Tunbridge Wells do divadla, na plesy, na kejklířská představení nebo na koncert, když tam přijel nějaký hudebník. Hodně spala a celé dopoledne se hádala s mamá a s Frankem, často chodila na návštěvu do vesnické školy, kde nejdřív na zlost učitelce rozmazlovala děti, potom zas děti plísnila a učitelce se smála – a ovšem pilně chodila do kostela. Byl to hezoučký kostelíček, nesmírně starobylý – skvostná ukázka anglo-románského slohu, s ozdobnými malovanými okny, vyřezávanými hlavami svatých, zlacenými citáty z bible a kostelními lavicemi. Blanka se ihned pustila do vyšívání nádherné, parádní pokrývky na oltář. Farář ji nějaký čas pokládal téměř za světici – dovedla si ho úplně otočit kolem malíčku, lichotila mu, pochlebovala a tolik si ho předcházela, že chudinka paní Smirková jí zprvu byla okouzlena, pak ji jakž takž snášela a nakonec s ní takřka ani nemluvila, jak na ni zuřivě žárlila. Paní Smirková byla žena našeho dávného známého Smirka, Penova preceptora a ctitele nebožky Heleny. Když ho totiž vdova odmítla, utěšil se s mladou dámou z Claphamu, kterou mu opatřila jeho matka. Když ta potom zemřela, jeho názory byly čím dál tím vyhraněnější. Přestal nosit kabáty s límcem a nechal si vzadu narůst delší vlasy. Neúprosně si dal ustřihnout kadeř, kterou si dříve tak koketně nechával padat do čela, a přestal nosit nákrčník uvázaný na elegantní vázanku, na niž býval tak pyšný. Nenosil vůbec vázanku. V pátek nikdy neobědval. Četl katolické Hodinky a ohlásil, že k němu věřící mohou chodit do sakristie ke zpovědi. A tohohle nejneškodnějšího tvora na světě prosím udali jako nesmírně nebezpečného jezuitu a papežence, a tohle udělali Muffin z rozkolnické kaple a pan Simeon Knight ze starého kostela.

Pan Smirke dal postavit svůj přifařený kostelík za peníze, které zdědil po matce z Claphamu. Pane na nebi! Co by tomu byla řekla, kdyby byla slyšela, že stolu Páně říká oltář! Kdyby na něm byla viděla ty svícny! Kdyby byla dostávala dopisy s datem svátku toho a toho světce nebo v předvečer svátku těch a těch svatých! Prosím, a takovéhle věci prováděl její syn, vychovaný v Claphamu, a jeho věrná žena se řídila jeho příkladem! Ale při Blančině skoro dvouhodinové poradě v sakristii s panem Smirkem chodila Belinda sem tam venku na hřbitůvku, kde zatím byly jen dva náhrobky, a hořce litovala, že tam dosud nepřibyl třetí, jenže – jenže potom by se asi oženil s tou ženskou, která ho za čtrnáct dní tolik pobláznila. Ne – udělá líp, když odejde – vstoupí do kláštera, složí řeholní slib a nechá ho být. Takhle ošklivě o něm smýšleli jeho bližní i jeho žena. Oni byli předsvědčeni, že si dopisuje s římským biskupem, ona zase naříkala na jiné jeho bludy, podle ní ještě hanebnější a těžší – a přece se náš přítel neprovinil ničím z toho, z čeho ho podezírali. Jakživ nedostával listy od papeže – pravda, zprvu pokládal Blanku za ohromně zbožnou, nadanou, pravověrnou a okouzlující bytost, jakou v životě ještě nepoznal, a byl jí okouzlen, když zpěvavě odříkávala litanie. Ale po čase ho slečna Blanka omrzela, její způsoby a půvaby se mu jaksi zprotivily – a tu začal o slečně Amoryové pochybovat, zvláště když se dověděl, že ve škole vyvolala výtržnost, rozvzteklila se a tloukla děti přes prsty. Blanka už takhle okouzlila a pak zase omrzela hodně mužů. Hleděla se jim zalíbit, a proto až nezřízeně stavěla na odiv své půvaby: celá se vyzdobila šperky a plýtvala úsměvy a lichocením, lísala se a dělala zamilované oči. Pak ji ti muži zas omrzeli, už se k nim nelichotila a nakonec je nechala být, protože o ně vlastně nikdy moc nestála. A muži jí pak také měli dost a nechali ji být. Byl to pro Belindu šťastný den, když Blanka odešla nadobro a manžel s uzarděním a s povzdechem prohlásil, že se v ní zklamal – domníval se, že je nadána vzácnými dary, ale bohužel je to všechno jen pozlátko – myslel, že je pravověrná věřící, ale bohužel se zdá, že náboženství pěstuje jen pro zábavu – vždyť se rozvzteklila na učitelku a Polly Ruckerové krutě našlehala přes prsty. Belinda mu padla do náručí a přestala už pomýšlet na hrob a na klášter. Manžel ji něžně políbil na čelo. „Žádná na světě se ti nevyrovná, Belindo,“ řekl a zdvihl oči ke stropu, „ty jsi ta nejvzácnější žena!“ A Blanka, jakmile jeho i Belindu ztratila z dohledu, víckrát si už na ně ani nevzpomněla.

Ale když Artur přijel na pár dní k Begum do Tunbridge Wells, to ochladnutí mezi Blankou a naivním duchovním ještě nenastalo. Smirke ji dosud považoval za anděla a podivuhodnou ženu. Jakživ nepoznal bytost tak dokonalou a večer ji poslouchal, jak zpívá a hraje, s ústy dokořán údivem, nadšeně, bez čaje a bez chlebíčků s máslem. Slýchal, jak okouzlující je operní hudba, jenže byl všehovšudy jen jednou v divadle (přiznal se s uzarděním a s povzdechem, že to bylo v Chatteris, s Helenou a jejím synem), ale nedovedl si ani představit něco tak překrásného, téměř nebesky krásného jako zpěv slečny Amoryové. Je jistě nesmírně nadaná – má vzácnou duši – je pozoruhodná umělkyně – jistě má báječnou povahu atd., atd. Když o ní Smirke Arturovi takhle nadšeně vykládal, jeho okouzlení Blankou právě tehdy dostoupilo vrcholu.

Setkání obou starých přátel bylo nesmírně srdečné. Artur miloval každého, kdo miloval jeho matku, a Smirke o ní dovedl mluvit s upřímným citem a dojetím. Měli si co vyprávět – spoustu věcí, které je v životě potkaly. Smirke Artura upozornil, že se za tu dobu jeho náboženské názory hodně změnily. Paní Smirková je vzorná manželka, je mu oporou ve všech jeho snahách. Dal ten kostelík postavit za peníze zděděné po matce, která mu odkázala pěkné jmění. Žije skoro jako v klášteře, ale slyšel, že Pen už má literární jméno. Říkal to vlídným, ale posmutnělým tónem, se sklopenýma očima a světlovlasou hlavou skloněnou ke straně. Artura to ohromně bavilo – to, jak se Smirke tváří, jak je pošetilý a naivní, jeho jednoduchý nákrčník a ty dlouhé vlasy, jeho nefalšovaná dobrota, laskavost a přátelská vlídnost. A to, jak chválil Blanku, Artura nemálo překvapilo a sám na ni začal pohlížet s velice příznivým zaujetím.

Blanka byla opravdu moc ráda, když Artur přijel – člověk je vždycky rád, když má na venkově příjemnou společnost – někoho, kdo přiveze nejnovější velkoměstské zprávy a klepy, kdo dovede mluvit líp než většina ostatních tamějších lidí, nebo aspoň dovede mluvit tou milovanou londýnskou hantýrkou, lidem z Londýna tak drahou a nepostradatelnou, kterou dovedou ocenit jen lidé z tamější společnosti. První den po svém příjezdu zabavil Pen Blanku na kolik hodin po večeři. Smála se a zpívala mu písničky mnohem živěji než jindy. Neplísnila matku, naopak – mazlila se s ní a líbala ji, což milou Begum nesmírně překvapilo. Když přišel čas, aby se odebrali na lože, řekla „Déjá!“ nejroztomilejším lítostivým tónem – prohlásila, že je opravdu škoda jít už spát, a Arturovi zamilovaně stiskla ruku. On jí také velice srdečně potřásl rukou. Našeho mladého pána totiž dovedly oslnit každé oči, když se aspoň trochu rozzářily.

„Udělala velký pokrok, opravdu velký,“ říkal si Pen, když se díval z okna do noci. „Snad se Begum nebude zlobit, že kouřím při otevřeném okně. Je to dobrosrdečná, hodná ženská, a u Blanky zřejmě nastal velký obrat k lepšímu. Líbilo se mi, jak jednala se svou matkou. Líbilo se mi, jak se dovedla smát s tím hloupým štěnětem, svým bratříčkem – ale neměli by mu dovolovat, aby tolik pil. Ty písničky zpívala moc hezky – však to také byly hezké písničky, ačkoli bych to ze skromnosti neměl říkat.“ A tiše si zanotoval melodie, které Blanka složila k některým jeho básničkám. „Báječný večer! Takhle v noci chutná doutník nejlíp! A ten kostelíček vypadá při měsíčku roztomile! Copak asi dělá Warrington? Ano, je to po čertech milé děvče, jak říká strýc.“

„Nádherná noc!“ ozval se hlas z blízkého okna, obrostlého barvínkem – dívčí hlas, hlas autorky „Mes Larmes“.

Pen se dal do smíchu. „Neříkejte to na mne, že tady kouřím,“ zavolal a vyklonil se z okna.

„Jen kuřte dál, já to mám hrozně ráda!“ odpověděla autorka „Mes Larmes“. „Božská noc! Nádherný, božský měsíc! Ale musím zavřít okno – nesmím s vámi mluvit, to se přece nesluší! Je to směšná věc, viďte, tyhle moeurs! Adieu!“ A Pen začal zpívat Dobrou noc z Lazebníka sevillského.

Nazítří spolu chodili v polích, smáli se a povídali, vesele a přátelsky. Hovořili o dobách svého mládí a Blanka byla náramně sentimentální. Mluvili o Lauře, nejdražší Lauře – Blanka ji mívala ráda jako sestru. Je u té divné lady Rockminsterové šťastna? Nechtěla by k nim na čas přijet do Tunbridge Wells? Ó, chodili by všichni tři spolu na báječné procházky! A zpívali by – staré, dávné písně. Laura má skvělý hlas. Pamatuje se Artur – musí mu přece říkat Artur – na písně, které spolu zpívali za těch dávných šťastných dob, když je teď tak proslulý a má takový succès? Atd., atd.

A pozítří si zas udělali výlet do penshurtských lesů, podívali se tam na krásný zámek a do parku – to už bylo po tom rozhovoru s mladým farářem, který našeho mladého přítele přiměl, že začal hodně přemýšlet.

„Je opravdu tak dokonalá?“ ptal se v duchu. „Opravdu zvážněla a je teď zbožnější? Stará se o školu a navštěvuje nemocné? Je opravdu hodná na matku a na bratra? Ale ano, je – vždyť jsem se o tom přesvědčil.“ A když Pen chodil s bývalým preceptorem po jeho farnosti a šel se s ním podívat i do školy, zastihl tam Blanku, jak vyučuje děti, a říkal si, že jistě je trpělivá, dobrosrdečná, šlechetná, že má prosté záliby, že je úplně nezkažená společností.

„Opravdu se vám tolik líbí na venkově?“ zeptal se jí, když byli spolu na procházce.

„Nejradši bych se do toho protivného města už víckrát nevrátila. Ach, Arture – totiž pane – no tak dobrá, Arture – tady v těch voňavých lesích a v té tiché samotě se duch rozvíjí jako ty květiny, které v Londýně nikdy tak krásně nekvetou jako tady. Zahradník nám chodí vyměňovat květiny na balkónech jednou za týden. Zdá se mi, že to nesnesu, až zase budu muset žít v Londýně – je takový ošklivý, zakouřený, protivný! Jenže –“

„Co má znamenat ten povzdech, Blanko?“

„Neptejte se!“

„Ale já se ptám, mě to zajímá. Povězte mi to, povězte mi všechno.“

„Snad jste sem vůbec neměl jezdit,“ a ozvalo se to zas, Mes Soupirs v druhém vydání.

„Vy mě tu nechcete mít, Blanko?“

„Nechci, abyste odjel. Bude tady bez vás smutno, a proto bych byla raději, kdybyste vůbec nebyl přijel.“

Tu už přestaly fungovat „Mes Soupirs“ a spustily se „Mes Larmes“.

Ach, jak se na ně odpovídá, když se objeví v dívčích očích? Jakým způsobem se osušují? Co se stalo? Ó vy hrdličky a růže, ó vy orosené polní kvítky, ó vy šumivé zelené lesy a vonné letní vánky! Vida – tady se jimi dala unést otrlá, prostopášná dvojice z Londýna a začala si představovat, že jsou jeden do druhého zamilovaní jako Phillis a Corydon!

Když člověk uváží kouzla takových venkovských sídel a procházek, musí se divit, že tu a tam ještě zbude nějaký neženatý muž!

KAPITOLA LXIV
Pokušení

Pendennis byl obvykle vůči Warringtonovi sdílný a upřímný, proč se tedy svému příteli a důvěrníkovi nesvěřil se všemi tajnými podrobnostmi svého pobytu v té vile u Tunbridge Wells? Rozpovídal se obšírně o tom, jak se zas po letech setkal se svým bývalým preceptorem Smirkem i o jeho ženě, o jeho kostelíčku v anglorománském slohu a o tom, jak Smirke přeběhl od Claphamu k Římu, ale když se ho přítel zeptal na Blanku, odpověděl vyhýbavě a povšechně. Řekl, že to je dobrosrdečná a chytrá dívka, že kdyby měla správné vedení, byla by z ní docela dobrá manželka, ale on se zatím vůbec nechce ženit, jeho romantické doby jsou ty tam, je prozatím úplně spokojen se svým nynějším způsobem života a podobně.

Zatím do Lamb Court v Templu občas docházela hezounká psaníčka na satinovaném papíře, s adresou psanou velice úhledným rukopisem a zapečetěná báječným monogramem – kdyby byl Warrington býval zvědavý na přítelovy dopisy a kdyby ten monogram byl vůbec dovedl rozluštit, byl by zjistil, že si Artur dopisuje se slečnou, která má monogram B. A. Na ta hezká psaníčka Pen odpovídal roztomile a dvorně: žertovnými posledními novinkami z Londýna i duchaplnými vtipy vlastní výroby – a na veršovánky malé Múzy, autorky „Mes Larmes“, pravděpodobně i on se ozýval hezkými básničkami. Na jméno Blanka se dá nalézt dost rozkošných rýmů, jak víme, třeba „laňka“ a podobně – mladík tak vynalézavý jako Pen si tuhle příležitost bezpochyby nedal ujít, a zmíněné rýmy se tedy v jeho odpovědích na ta hezká psaníčka jistě rozezvučely v hojných obměnách. Domníváme se dokonce, že Penovy milostné básně, které měly takový úspěch v rozkošném almanachu Plátky růží, redigovaném lady Violetou Lebasovou a vyzdobeném podobiznami dam ze šlechtických kruhů (od slavného malíře Pinkneye), vznikly právě v tomto životním období našeho hrdiny a byly nejdřív doručovány poštou Blance, než se rozezněly v tisku tak říkajíc jako fanfáry k Pinkneyovým malebným portrétům.

„Takové básničky jsou moc hezká věc,“ řekl Pendennis starší, když jednou před večeří přistihl Pena v klubu, jak chrlí na papír ty naivní rýmovačky, „i takovéhle dopisování, když to mamá dovolí – takoví dva staří známí z venkova si samozřejmě mohou dopisovat a tak dále, ale dej pozor, Pene, a nijak se nevaž. Kdopak ví, co se safra může stát? Tak si dej pozor, aby sis těmi psaníčky neublížil. Já jsem jakživ nenapsal žádný dopis, kterým bych se nějak zavazoval, a mám přece s ženskými bohaté zkušenosti!“ Ten milý pán byl vůči synovci čím dál tím povídavější a sdílnější, čím byl starší, a tak mu hned uvedl spoustu dojemných příkladů, jaké zlé následky měla pro mnoho lidí ze „společnosti“ nedostatečná opatrnost v téhle věci – jak mladý Spooney užitím příliš ohnivých výrazů v několika poetických psaníčkách vdově po Naylerovi způsobil, že se k němu vypravil vdovin bratr, plukovník Flint, a jak byl takto donucen k sňatku se ženou, která mohla být jeho matkou – jak se Hopwood od „modrých“ vytasil s několika dopisy, jež mu kdysi napsala slečna Luisa Salterová, které se konečně podařilo ulovit mladého sira Johna Birda, a tím způsobil, že Bird zasnoubení zrušil, načež se pak oženil se slečnou Stickneyovou z Lyme Regis – a podobně. Major sice nebyl moc sečtělý, ale zato byl bystrý pozorovatel a mohl své chytré postřehy doložit spoustou historek ze současnosti, které si nastřádal dlouholetou a pozornou četbou v knize života.

Pen se těm příkladům smál, ale při tomhle strýcově kázání se musel trochu červenat – prohlásil, že je bude mít na paměti a dá si pozor. Červenal se snad proto, že tyhle věci na paměti už měl, že opatrný už byl, že v dopisech slečně Blance se instinktivně, nebo snad z poctivosti, zdržel jakýchkoli vyznání, jež by ho mohla vázat? „Copak se nepamatujete, strýčku, že jsem už jednou dostal lekci – tehdy s lady Mirabelovou – totiž slečnou Fotheringayovou? Já se už chytit nedám!“ řekl Artur ironicky, na oko upřímně a pokorně. Starý Pendennis sobě i synovci srdečně blahopřál, že je moudrý a natolik se poučil – těšilo ho, že se Artur ve světě už tolik otrkal.

Kdyby se byl Pen poradil s Warringtonem, byl by slyšel jiný názor – že takové mladické pošetilé dopisy jsou lepší než obratné komplimenty a nezávazné galantní projevy dospělého muže – že když člověk chce získat ženu, kterou miluje, jenom padouch a zbabělec si počíná pokrytecky a úskočně, aby si zajistil ústup. Ale Pen o těchto věcech s Warringtonem nemluvil, poněvadž dobře věděl, že nejedná správně a že by ho přítel za to odsoudil.

Plukovník Altamont byl teprve několik týdnů na cestách v zahraničí a sir Francis, podle dohody s majorem Pendennisem, ve svém venkovském ústraní, a už začaly dost nečekaně dopadat rány osudu na jediného společníka malé firmy z Shepherd’s Inn, pozůstalého v Londýně. Když Strong při loučení s Altamontem odmítl půjčku, kterou mu jeho spolubydlící upřímně a od srdce nabídl z plného měšce, brzo si tu oběť, diktovanou svědomím a útlocitem, začal trpce a bolestně vyčítat – měl pocit (dosud jej měl jen málokdy v životě), že v té kritické chvíli byl přespříliš svědomitý a přespříliš útlocitný. Proč v nouzi odmítat laskavou půjčku, laskavě nabídnutou? Proč se žíznivý nenapije ze džbánu vody, podaného přátelskou rukou, protože je trochu pošpiněná? Stronga sužovalo svědomí, že odmítl peníze, k nimž ten druhý přišel poctivě a jež mu šlechetně nabídl. Lítostivě si říkal, když bylo už pozdě, že to je jedno, měl-li by Altamontovy peníze v kapse on nebo majitel herny v Badenu či v Emži, u něhož Jeho Excelence tu výhru z derby zaručeně nechá. Mezi obchodníky, handlíři s diskontovanými směnkami a jinými lidmi, kteří prováděli peněžní transakce s kapitánem Strongem, se šeptalo, že se s baronetem rozešel, a jeho podpis je tedy bezcenný. Obchodníci, kteří k němu až dosud měli podivuhodnou důvěru – dovedl někdo odolat jeho bodré usměvavé tváři a poctivému jednání? – začali ho najednou jednomyslně a zbaběle zavalovat účty. Na dveřích jeho bytu v Shepherd’s Inn se bez ustání ozývalo klepání a krejčí, obuvníci a paštikáři, kteří mu dodávali večeře buď osobně, nebo prostřednictvím svých příručích, hned od rána dělali Strongovi na schodech čestnou stráž. K nim se přidalo nemálo lidí méně povykujícího, ale zato lstivějšího a nebezpečnějšího druhu – totiž advokátních písařů, kteří číhali kolem domu nebo byli na poradě v sousedním bytě u Campionova sluhy a v náprsní kapse už měli připravené opisy zlověstných obsílek, jimiž se Edvard Strong vyzýval, aby v určitý den nejbližšího soudního zasedání předstoupil před Její Veličenstvo královnu a zodpovídal se atd. atd.

Před tímto vpádem věřitelů chudák Strong, bez jediné guineje v kapse, neměl jiné útočiště než ten příslovečný Angličanův hrad – zabarikádoval se tam před nepřítelem a odvažoval se z té pevnosti ven jenom po setmění. Nepřítel útočil na vnější hradbu jeho bytu marným boucháním a spíláním a chevalier po něm pokukoval za záclonkou, kterou zavěsil přes otvor skřínky na dopisy – s bezútěšným uspokojením mohl tak pozorovat tváře rozzuřených písařů a rozohněných věřitelů, kteří se po bezvýsledném mlácení do dveří nakonec dávali na ústup. Nemohli však věčně hlídat jeho dveře a spát na schodech, a tak mu přece aspoň na chvíli dávali pokoj.

Strong, takto obléhaný svými obchodními protivníky, nebyl ve své obraně osamocený – na štěstí měl spojence. Jeho přátelé měli pokyny, jak se s ním dorozumívat všelijakými znameními, a tak mu nosili nevyhnutelné zásoby, aby neumřel hlady, dodávali mu odvahu a návštěvami v jeho útulku ho utěšovali a varovali, aby se nevzdával. Dva Nedovi nejvěrnější spojenci byli Huxter a slečna Fanynka Boltonová – když u domu číhali nepřátelé, měly Fanynčiny sestřičky příkaz, aby na ně upozornily určitými popěvky a jódlováním, které pak na nádvoří vždycky nevinně spustily. Když Huxter s Fanynkou přišli nahoru ke Strongovi, ohlašovali se, čtveráci, touž melodií, a barikáda se ihned otevřela, obléhaný je přivítal s úsměvem, přijal od nich zásoby a korbel ležáku a ve společnosti věrných přátel strávil příjemný večer. Jsou lidé, kteří by v takovémhle ustavičném napětí nemohli žít, ale Strong byl muž statečný, jak jsme už řekli, octl se už ve všelijakých nebezpečných situacích a nikdy neztratil odvahu.

Mimo spojence si náš válečník zajistil ještě potřebnější východisko z nesnází – ústup. V jedné z dřívějších částí tohoto příběhu byla zmínka, že hned v sousedním domě vedle Stronga bydleli pánové Costigan a Bows a že okno jednoho z jejich pokojů bylo nedaleko kuchyňského okna Strongova bytu, který měl kuchyni o patro výš. Obě ta okna měla společnou olověnou vodní rouru a žlab – a když se Strong jednoho dne podíval z kuchyňského okna, viděl, že by mohl docela snadno doskočit na římsu před sousedovým oknem a pak se zase odtamtud vyšplhat po rouře, která je spojovala. Ukázal se smíchem na tu spásnou rouru Altamontovi a dohodli se, že bude lepší vůbec se o tom nezmiňovat kapitánu Costiganovi, rovněž obléhanému četnými věřiteli, poněvadž by po té rouře ustavičně prchal do jejich bytu, kdyby mu tu možnost útěku odhalili.

Ale když přišly zlé časy na Stronga, použil sám téhle příležitosti k úniku – jednou odpoledne s veselou tváří takhle překvapil Bowse a Costigana, vysvětlil jim, že na něho na schodech číhá nepřítel a že mu tímhle způsobem unikl. A tak zatím co pobočníci pana Marka stáli čestnou stráž v chodbě domu č. 3, vyšel Strong z domu č. 4, navečeřel se v Albionu, zašel si do divadla a vrátil se domů o půlnoci, k velkému údivu paní Boltonové a Fanynky, které ho předtím neviděly vycházet z domu a nemohly pochopit, jak dokázal projít tím špalírem hlídek.

Několik týdnů Strong snášel obležení s podivuhodnou náladou a vytrvalostí, jak to dovede jen starý a chrabrý voják, neboť takové utrpení a odříkání by člověka s obvyklou dávkou statečnosti jistě bylo už dávno zlomilo na duchu. Jediné, co Stronga zlobilo a dopalovalo, byla ďábelská lhostejnost a zbabělá nevděčnost sira Francise Claveringa, kterému posílal dopis za dopisem, a baronet mu je nikdy ani jediným slovem nepotvrdil, nevypomohl mu sebemenší částkou, ačkoli by tehdy i pětilibrová bankovka byla pro Stronga znamenala celé jmění, jak se sám přiznával.

Ale chevaliera čekaly lepší časy – v těch nesnázích a starostech mu znenadání přišla vítaná pomoc. „Ano, nebýt toho hodného člověka, nebýt vás, kamaráde Altamonte, myslím, Pendennisi, že by to s Nedem Strongem bylo zle skončilo – ať visím, jestli mu za to až do smrti nebudu vděčný a věrný. Nemohl jsem přece ustavičně riskovat, že si na té rouře zlomím vaz, nemohl jsem se věčně dostávat z domu Costiganovým oknem – byl jsem už takhle uvězněný pátý týden a takřka už zlomený na duchu, byl bych se už málem vzdal, byl jsem, sakra, úplně zničený, už jsem pomýšlel na to, že se sám nějak oddělám, a byl bych to do týdne jistě udělal, nebýt toho, že mi někdo spadl z nebe – hádejte kdo – Altamont!“

„No, Nede, z nebe zrovna ne,“ řekl Altamont. „Přijel jsem z Baden-Badenu, kde jsem měl celý měsíc zatrolené štěstí ve hře.“

„Splatil Markovi tu směnku a vyrovnal účty i těch druhých, co po mně pásli – pane, tomuhle se říká muž!“ dodal nadšeně Strong.

„Bude mě moc těšit, když tady společnost pohostím lahví červeného vína – kdepak jednou lahví – kolik si jich společnost bude přát!“ prohlásil s uzarděním Altamont. „Haló, číšníku, přineste nám velkou láhev toho nejlepšího, co máte, slyšíte? Napijeme se všichni na zdraví nás všech, pánové – a ať každý takový chlapík jako tady Strong vždycky najde někoho, kdo mu pomůže z bryndy. Přál bych to každému, pane Pendennisi, ačkoli vaše jméno nemohu vystát.“

„Ne? A proč?“ zeptal se Artur.

Strong honem plukovníkovi šlápl pod stolem na nohu a rozjařený Altamont si znovu nalil plnou sklenici, mrkl na Pena, vypil ji do dna a prohlásil, že Pen je gentleman a že tam jsou vespolek jen samí gentlemani.

Ti „samí gentlemani“ seděli pohromadě v Richmondu, kam si Pen zajel na večeři a kde v kavárně zastihl u stolu chevaliera s jeho přítelem. Oba byli nesmírně rozveselení, povídaví a rozjaření vínem a Strong, podivuhodný vypravěč, právě velice živě a zábavně líčil své obležení a své dobrodružné útěky – vyprávěl, co si povídali šerifovi drábi za dveřmi, jakými hezkými znameními se s ním dorozumívala Fanynka, jak směšně se Costigan vyděsil, když mu chevalier vpadl do okna, a jak ho nakonec zachránil Altamont – líčil to všechno velice názorně, takže to u jeho posluchačů vzbudilo upřímný zájem.

„To přece není žádná zásluha, co jsem pro vás udělal,“ prohlásil Altamont. „Když posádka na lodi dostane výplatu, může si námořník vyhodit z kopýtka, ne? Tohle je zásluha těch, co jsem na nich v Baden-Badenu vyhrál v rouge et noir. Byly to pěkné peníze a hodlám jich vyhrát ještě víc, že, Strongu? Vezmu vás tam s sebou. Mám už svůj systém, a vyhrajete tam jmění. Já se přičiním, abyste tam zbohatl, to vám povídám. A udělám ještě něco – zaručeně, přátelé, abyste si to nepletli! Uložím nějaké peníze pro Fanynku. Safra, hádejte, co udělala! Měla všeho všudy dvě libry, a víte, co udělala? Šla a půjčila je Nedu Strongovi! Viďte, Nede? Připijme jí na zdraví!“

„Z celého srdce!“ řekl Artur a pronesl velice srdečný přípitek.

Poté pan Altamont začal velice výmluvně a obšírně vysvětlovat svůj systém. Řekl, že je naprosto spolehlivý, když člověk hraje chladnokrevně, že jej má od jednoho člověka z Badenu, který, pravda, prohrál, ale jen protože neměl dost velký kapitál – kdyby byl vydržel ještě jedno otočení kola, byl by ty peníze dostal zpátky. Altamont prohlásil, že ještě s několika chlapy dají dohromady bank a zkusí štěstí, že on do toho vrazí všechno, co má, do posledního šilinku, že právě proto přijel zpátky, aby si odvezl s sebou ty peníze a kapitána Stronga, že Strong bude sázet za něho, že Strong je chladnokrevnější než on, a tak je na něho lepší spolehnutí, mnohem lepší než třeba na Bloundella-Bloundella a toho Itala, který si také chce „přisadit“. Než se láhev vyprázdnila, svěřil se plukovník se všemi svými plány a nadějemi obšírně Penovi, který jeho smělé a bezuzdně rozjařené chvástání poslouchal se zájmem.

„Setkal jsem se onehdy s Altamontem – je to prazvláštní člověk,“ řekl Artur strýci několik dní poté.

„S Altamontem? S jakým Altamontem? Znám jednoho, je to syn lorda Westporta,“ odpověděl major.

„To není ten – je to ten, co jednou přišel opilý ke Claveringovi, když jsme tam byli na večeři,“ řekl Pen se smíchem. „Říkal, že nemůže vystát jméno Pendennis, ale přesto mě prý považuje za správného člověka – náramná čest!“

„Já neznám nikoho, kdo se jmenuje Altamont, na mou čest,“ prohlásil záhadný major. „A pokud jde o toho tvého známého, čím míň se s ním budeš stýkat, tím líp pro tebe, Arture, věř mi.“

Artur se dal znovu do smíchu. „Prý odtud odjede a podle nějakého systému prý vyhraje celé jmění. On a můj roztomilý známý z koleje Bloundell hrají jako partneři, a plukovník si chce vzít s sebou Stronga jako pobočníka. Co asi může mít Clavering společného s tím chevalierem?“

„Já myslím, víš, Pene, já myslím – ale je to jen můj dohad – že se v dřívějším období Claveringova života asi něco přihodilo, co jim dává do rukou určitou moc nad tím člověkem – těmhle dvěma chlapům a možná ještě nějakým jiným. Do tohohle nám ovšem nic není, Arture, ale je-li mezi nimi nějaké tajemství, mělo by to být safra dobré naučení pro každého, aby si v životě počínal, jak se patří, a nedopustil, aby ho měl někdo v hrsti.“

„Ale vy přece, strýče, máte snad na Claveringa určitý vliv, proč by se jinak kvůli mně vzdával toho parlamentního mandátu?“

„Clavering si myslí, že se do parlamentu nehodí,“ odpověděl major. „A má pravdu. Co mu tedy brání, aby tam místo sebe neposlal tebe nebo někoho jiného, když chce? Myslíš, že by vládní strana nebo opozice dělala drahoty a nechtěla ten mandát, kdyby jim ho nabídl? Proč bys tedy měl být safra vyběravější, než jsou nejpřednější lidé, nejváženější a nejurozenější v Anglii – ti, co u nás zaujímají nejvyšší postavení?“ Major měl takovouhle podobnou odpověď na většinu Penových námitek a Pen jeho odpovědi přijímal ne ani tak proto, že jim věřil, ale protože jim chtěl uvěřit. Děláme něco ne proto, že „to dělá každý“, ale protože je nám to vhod – o kom z nás tohle neplatí? – A hovíme-li takhle svým choutkám, je to bohužel jen důkaz, že my a všichni ostatní lidé na světě jsme ubozí tvorové, a ne že všichni jednáme správně.

Na příští návštěvě v Tunbridgi nezapomněl Pen pobavit slečnu Blanku vyprávěním, co se v Richmondu dověděl o chevalierově uvěznění a o tom, jak mu Altamont rytířsky přispěl na pomoc. Když to všechno s obvyklými posměšnými poznámkami vylíčil, zmínil se pochvalně a dojatě i o tom, jak šlechetně se vůči chevalierovi zachovala Fanynka a jak tím nadchla Altamonta.

Slečna Blanka byla na Fanynku trochu žárlivá a náramně dopálená i zvědavá. Mezi spoustou příhod ze svého života, z nichž se slečně Amoryové Artur vyzpovídal na rozkošných venkovských projížďkách a líbezných večerních procházkách, nezapomněl jí asi vyprávět o tom, jak ho milovala a ošetřovala chudinka Ariadna ze Shepherd’s Inn – byl to pro něho zajímavý zážitek, a jistě zajímal i slečnu Blanku. Po právu řečeno vylíčil svou úlohu v tom dramatu náležitě skromně a s jízlivým nádechem, k němuž měl obvykle sklon, vyvodil z té příhody naučení, že se ženy ze své první lásky vzpamatují zrovna tak brzy jako muži (krásná Blanka se totiž při jejich důvěrných rozhovorech neustále Penovi posmívala pro jeho pošetilou mladistvou vášeň k Fotheringayové), a když se rozejdou s číslem jedna, bez nesnází se zase zamilují do čísla dvě. A jako důkaz, že jeho teorie je správná, obětoval Blance Fanynku. Jaký zármutek prožila a překonala, jaká trpká muka beznadějné lásky vytrpěla, jak dlouho trvalo, než se zahojilo její zraněné, něžné a krvácející srdéčko, to Pen nevěděl a snad ani nechtěl vědět, poněvadž měl velice skromné mínění a velké pochybnosti o svých schopnostech dobývat ženská srdce, a obzvláště si nechtěl připustit, že by byl nějak nebezpečně porouchal srdce Fanynčino, ačkoli věděl z vlastní zkušenosti, že tomu bylo jinak. Jestliže se Fanynka mohla zamilovat do svého ctitele z lékařských kruhů, který kromě upřímného a oddaného citu neměl nic, čím se mohl zalíbit, ani pěkný zjev, ani dobré způsoby, ani vtip, jistě předtím zakusila zlá muka nešťastné lásky, když se z ní tak těžce rozstonala, a jistě hodně vytrpěla pro muže, který měl tolik skvělých vlastností, jež Huxterovi chyběly.

„Vy zlý, ohavný netvore!“ řekla slečna Blanka. „Máte jistě na Fanynku zlost, že se opovážila na vás zapomenout, a jistě na pana Huxtera žárlíte!“ Slečna Amoryová měla možná pravdu – aspoň ten ruměnec, který Penovi bezděčně vzplál na tvářích (tenhle políček mužská ješitnost každou chvíli člověku vlepí do obličeje), byl jemu samému důkazem, že má zlost při pomyšlení, jak snadno ho může takový sok nahradit. Takovýhle člověk! Vždyť snad nemá ani jedinou dobrou vlastnost! Ach, pane Pendennisi (tahle poznámka se ovšem netýká takového fešáka, jako jste vy), kdyby laskavá Příroda nebyla tvory obojího pohlaví vybavila lehkověrností, která vidí dobré vlastnosti i tam, kde žádné nejsou – která se dovede nadchnout i krásou oslích uší, chytrostí oslího mozečku a oslím hýkáním jako nejlibější hudbou – nebylo by ani zdaleka tolik ženění a vdávání, jako je a jak je jich zapotřebí proto, aby se ušlechtilá lidská odrůda, k níž patříme, nepřestala dál rozmnožovat.

„Ať žárlím, nebo ne, Blanko – nezapírám, že snad trochu ano – byl bych si přál, aby to s Fanynkou dopadlo líp. Nemám rád příběhy, které končí takhle cynicky – je mi proti mysli, že na poslední stránce románu o milostném životě té hezké dívky figuruje takový člověk jako Huxter. Copak je celý život kompromis, má krásná dámo, a boj o lásku vždycky končí hanebnou kapitulací? Má ta moje chudinka Psyché, která potmě hledá svého vytouženého Kupida – bůžka své prahnoucí duše – bůžka s kvetoucími tvářemi a duhově zbarvenými křídly – má nakonec nalézt Huxtera, který čpí tabákem a pomádou? V životě se to sice nestává, ale byl bych rád, kdyby lidé mohli být jako Jenny a Jessamy nebo lord a lady Clementina z pohádek a románů o vznešené společnosti, a hned při svatebních obřadech, takřka působením kněžského požehnání, kdyby z nich byla dokonale krásná, hodná a šťastná dvojice až do konce.“

„A vy nehodláte být hodný a šťastný, pane misantrope – jste tak náramně nespokojen se svým údělem – a vaše manželství má také být kompromis?“ zeptala se s roztomile lítostivým obličejem autorka „Mes Larmes“. „A je vaše Psýché protivná, sprostá šereda? Nemohu vás vystát, vy zlý, jízlivý člověče! Zahráváte si se srdci mladých dívek, a pak je opovržlivě odmrštíte. Chcete od nich lásku, a pak ji pošlapete. Vy – vy mě ještě rozpláčete, opravdu, Arture, a – přestaňte – o takovéhle utěšování nestojím – Fanynka udělala dobře, že vás nechala, vy netvore bez srdce!“

„Tohle také nepopírám,“ řekl Pen a zamračil se na Blanku – už se vůbec nesnažil opakovat pokusy o utěšování, které prve vyvolaly to líbezné slůvko „přestaňte“. „Snad opravdu nemám dost toho, čemu lidé říkají srdce, ale nepředstírám opak. Zkusil jsem to, když mi bylo osmnáct – vydal jsem se s rozsvícenou lucernou hledat Kupida. A co jsem místo lásky našel? – Obyčejnou ženskou, herečku. Zklamal jsem se, tak jako se zklame každý, nebo skoro každý – ale je lepší zklamat se před svatbou než po ní.“

„Merci du choix, Monsieur,“ řekla rusalka a udělala mu pukrlátko.

„Vidíte, má milá Blanko,“ řekl Pen smutně ironickým tónem a vzal ji za ruku, „aspoň se nesnížím k pochlebování.“

„Úplně naopak,“ řekla slečna Blanka.

„A k hloupým lžím, jak to dělají obyčejní muži. Proč se máme my dva při svých zkušenostech opičit po hrdinech milostných románů a předstírat vášeň? Já nepokládám slečnu Blanku Amoryovou za ženu, které se krásou žádná nevyrovná, ani za největší básnířku na světě, ani za nejdokonalejší hudebnici, zrovna tak jako vás nepokládám za největší ženu na světě – za nějakou obryni, jako je ta, kterou jsme včera viděli na pouťových plakátech, když jsme jeli přes ves. Nedělám z vás hrdinku, jenže ani z vašeho nejponíženějšího služebníka nedělám hrdinu. Ale myslím, že jste – no, opravdu myslím, že jste moc hezká dívka.“

„Merci,“ řekla slečna Blanka a zase udělala pukrlátko.

„Vím, že překrásně zpíváte. Jsem přesvědčen, že jste chytrá. Doufám a věřím, že máte dobré srdce a že se s vámi dá dobře žít.“

„A tak jestli se mnou vyženíte tolik a tolik peněz a parlamentní mandát, hodíte mi blahosklonně svůj královský kapesník,“ řekla Blanka. „Que d’honneur! Říkávali jsme Vaší Výsosti princ z Dubí. Ohromná čest, když si pomyslím, že mě chcete povýšit na trůn, jestli za to sultánovi jako bakšiš nabídnu parlamentní mandát! Jsem ráda, že jsem chytrá a že se vám líbí, jak dovedu hrát a zpívat – aspoň vám svým zpěvem zpříjemním volné chvíle.“

„A budou-li kolem domu obcházet zloději,“ pokračoval Pen zavile v tom podobenství, „bude-li kolem domu číhat čtyřicet zlodějů v podobě zlých starostí a nepřátel v záloze a vášní ve zbrani, má Morgiana bude kolem mne tančit s tamburínou a všechny ty darebáky a zloděje zabije úsměvem. Viďte?“ Ale Pen nevypadal, jako by tomuhle věřil. „Nehněvejte se, Blanko,“ pokračoval za chvíli, „nebuďte uražená, že vám říkám pravdu. Copak nevidíte, že vás vždycky beru za slovo? Říkáte, že budete má otrokyně a budete mi tančit, a já říkám: Dobrá, tancujte. Říkáte: Vezmu si vás s tím, co mi přinášíte. A já říkám: Vezmu si vás s tím, co mi přinášíte. V životě je už dost pokryteckých lží, tak proč ještě přidávat nějaké zbytečné a nepotřebné? Když se vám nabízím, poněvadž myslím, že spolu možná budeme šťastni, a poněvadž s vaší pomocí mohu pro nás oba získat dobré společenské postavení a dost vynikající jméno, k čemu ještě mám předstírat vášnivé uchvácení a napodobovat romantickou lásku, v kterou beztak ani jeden, ani druhý nevěříme? Chcete snad, abych se o vás ucházel nastrojený jako princ Prettyman ve vypůjčené maškaře a abych vám dělal poklony jako sir Charles Grandison? Chcete, abych na vás psal básně jako v dobách, kdy jsme – kdy jsme byli děti? Budu je psát, chcete-li, a pak je prodám Baconovi nebo Bungayovi. Mám svou hezkou princeznu krmit bonbóny?“

„Mais j’adore les bonbons, moi!“ prohlásila rusalka a opět se zatvářila trochu lítostivě.

„Mohu vám jich za guineu nakoupit u Fortnuma a Masona plný klobouk, dostanete bonbóny a dobroučké kandysované švestky, to víte, že dostanete,“ řekl Pen s trpkým úsměvem. „Přestaňte, má drahá, neplačte, má drahá Blanko! Osušte si ty hezké oči, já to nesnesu,“ a znovu se ji pokoušel utěšovat, jak to vyžadovaly okolnosti a ty slzy, opravdové slzy, které autorce „Mes Larmes“ vytryskly z hněvivých očí.

Opovržlivě sarkastický Penův tón dívku úplně vyděsil a zdolal: „Já – já o vaše utěšování nestojím! Takhle – takhle se mnou – je – ještě žád – – žádný z mých – nikdo nemluvil!“ vzlykala docela upřímně.

„Nikdo!“ vykřikl Pen a divě se rozchechtal. A Blanka se zarděla nejopravdovějším ruměncem, jaký se jí kdy zjevil na lících, a rozkřikla se: „Arthur, vous êtes un homme terrible!“ Byla úplně zmatená, vystrašená a zkrocená, ta koketa, která si už nejméně dvanáct let hrála na lásku, a přece jí nebylo proti mysli, že našla někoho, kdo na ni vyzrál.

„Řekněte mi, Arture, proč se sir Francis Clavering chce vzdát svého parlamentního mandátu?“ zeptala se, když na chvíli ustali v tom podivném vyznávání lásky.

„Au fait, proč mi jej postupuje?“ řekl Artur a najednou se zase zarděl on.

„Přestaňte se mi už posmívat, prosím! Když je to tak dobrá věc zasedat v parlamentě, tak proč sir Francis odtamtud odchází?“

„Můj strýc ho k tomu přemluvil. Vždycky říká, že o vás není dostatečně postaráno. Při těch – rodinných poradách, kdy vaše mamá siru Francisovi tak šlechetně zaplatila dluhy, se patrně dohodli, že vy – totiž já – totiž – já na mou čest nevím, proč chce odejít z parlamentu,“ řekl Pen s dost nuceným smíchem. „Vidíte, Blanko, my dva jsme hodné dětičky – vaše mamá a můj strýc rozhodli, že se máme vzít, a tak musíme poslechnout jako hodný chlapeček a hodná holčička.“

A když Pen odjel do Londýna, poslal Blance bonboniéru, v které byla každá kandysovaná švestka zabalena v papírku potištěném nějakou francouzskou básničkou, hodně něžnou, a mimo to jí poslal i básně vlastní výroby, zrovna tak naivní a autentické. Proto není divu, že Warringtonovi neřekl, o čem spolu se slečnou Amoryovou vedli rozmluvy – byly to věci příliš choulostivé a jednalo se o něžné city, a tak to muselo zůstat jen mezi nimi dvěma.

Jestliže se tedy jako mnohý jiný horší i lepší člověk Artur Pendennis zabýval úmyslem, že zběhne a prodá se – všichni víme komu – ten odpadlík aspoň nepředstíral, že zůstává věrný víře, na kterou byl ochoten přísahat. A kdyby každá žena a každý muž v tomto království, kteří se prodali za peníze nebo společenské postavení, jak to hodlá udělat pan Pendennis, byli tak hodní a koupili si jeden výtisk jeho memoárů, prodaly by se jich tuny!

KAPITOLA LXV
Pen zahájí volební kampaň

Než se zbankrotělý sir Francis Clavering oženil a vrátil z ciziny, kde žil jako uprchlík, bylo v jeho vznešeném sídle Claveringu hodně smutno, ale ani pak, když se v něm zas ubytoval, nebylo tam o moc veseleji. Větší část domu zůstala uzavřena a baronet obýval jen několik pokojů v přízemí, kde nešťastného pána v jeho nuceném vyhnanství obsluhovaly jen hospodyně a její pomocnice z vrátnice a pekly mu zvěřinu, kterou v té neutěšené samotě chodil ráno střílet. Jeho sluha Lightfoot přeběhl do služeb myladiných, a jak se Pen dověděl z dopisu od pana Smirka (ten totiž vykonal svatební obřad), uskutečnil Lightfoot svůj rozumný záměr a oženil se s myladinou komornou paní Bonnerovou, kterou si ten mladík v jejím zralém věku tolik podmanil svými půvaby, že ho obdařila svými úsporami i svou rukou. Jejich ctižádostí bylo stát se hostinským a hostinskou u Claveringova znaku, a bylo tedy dohodnuto, že zůstanou ve službách lady Claveringové až do konce čtvrtletí, načež se ujmou svého hostince. Pen milostivě slíbil, že tam po svém zvolení uspořádá slavnostní večeři, až mu baronet uvolní své místo v parlamentě. Podle dohody Penova strýce se sirem Francisem, který starému pánovi patrně nedovedl nic odepřít, přijel Artur v září na návštěvu do Claveringu a majitel zámku byl velice rád, že už nebude tak osamělý – že bude mít hosta, který mu snad půjčí nějaké peníze.

Pen svého hostitele zaopatřil vytouženými penězi hned pár dní po svém příjezdu do Claveringu, a jakmile je sir Francis měl v kapse, hned se rozpomněl, že má nějaká jednání v Chatteris a nedalekých lázeňských místech, jimiž – – – ské hrabství oplývá, a tak se tam vydal své záležitosti vyřídit, což se (jak se dá předpokládat) dělo hlavně na místních závodištích a v kulečníkových sálech. Artur byl docela rád sám – dovedl se přece duševně zaměstnat a nepotřeboval společnost – mohl ráno chodit s hajným do lesa a večer čekalo dost knih a všelijakých zaměstnání na takového nadaného literáta jako pan Artur, který nepotřeboval nic než doutník a pár archů papíru, aby si příjemně ukrátil čas. Po pravdě řečeno, za několik dní mu společnost sira Francise Claveringa byla už nesnesitelná, a proto se škodolibým uspokojením docela rád poskytl Claveringovi tu malou peněžní výpomoc, o kterou ho baronet podle svého zvyku požádal – aspoň mu tak poskytl prostředky, aby mohl prchnout z vlastního domu.

Pen si mimo to musel naklonit claveringské občany a voliče, které hodlal v parlamentě zastupovat, a podjal se toho úkolu co nejhorlivěji – pamatoval, jak byl kdysi v Claveringu neoblíbený, a umínil si překonat ódium, které tehdy mezi tamějšími prostými lidmi vyvolal. Měl smysl pro humor, a tak se toho úkolu ujal rád. Měl povahu spíše uzavřenou a na veřejnosti býval spíš zamlklý, ale najednou z něho byl člověk přístupný, nenucený a bodrý jako kapitán Strong. Smál se s každým, kdo se s ním chtěl zasmát, podával ruku vpravo vlevo opravdu srdečně, skoro jako by to byl odjakživa zvyklý dělat, ukazoval se v tržní dny na náměstí a v hostinci sedal se sedláky – zkrátka počínal si jako dokonalý pokrytec, jak si počínají nejurozenější páni s nejbezúhonnější pověstí, když se chtějí svým voličům zalíbit a chtějí si venkovský lid získat k nějakému svému cíli. Jak to, že se necháváme tak oklamat, že se tak snadno necháme získat mrštným jazykem, upřímným smíchem a otevřeným jednáním? Většinou přece víme, že to je falešná mince, a přece ji přijímáme – víme, že to je lichocení, které nikoho nic nestojí, a přece je nám spíše vhod než nevhod. Přítel Pen, který se v Claveringu uvedl tak pracně prostými a obratně roztomilými způsoby, byl někdo docela jiný než ten pohrdavý a nevrlý dandy, jak ho tamější obyvatelé pamatovali před deseti roky.

Fara byla zavřená. Doktor Portman se svou dnou i s rodinou odjel do Harrogate, čehož Pen v dopise doktorovi velice litoval – několika vlídnými a prostými slovy vyjádřil v něm své zklamání, že se nesetkal s dávným přítelem, jehož rada by mu byla dobrá a jehož pomoc by jednou mohl potřebovat. Doktor tedy v Claveringu nebyl, ale Pen se zato pro útěchu seznámil s opozičním kazatelem panem Simcoem, s oběma majiteli textilní továrny v Chatteris a s tamějším independentským kazatelem – s těmi všemi se vídal v claveringském Atheneu, které založila liberální strana ve shodě s pokrokovým duchem doby a snad i v opozici proti staré aristokratické čítárně, kam se snad ani jednou nedostala Edinburgh Review a kam živnostníci a obchodníci vůbec neměli přístup. Velmi si naklonil mladšího společníka textilní továrny tím, že ho pozval na přátelskou večeři do zámku – odtamtud také posílal vážené paní Simcoové zajíce a koroptve zároveň s žádostí, že by si rád přečetl poslední kázání jejího manžela – a když mu jednou nebylo dobře, použil, darebák, té příležitosti a povolal si pana Huxtera staršího, aby se mu podíval na jazyk – pan Huxter mu poslal léky a přišel hned nazítří ráno. Starý Pendennis by věru byl měl velkou radost ze svého žáka! Pena upřímně bavila ta hra, do níž se pustil, a úspěchy mu působily škodolibé potěšení.

Po jedné schůzi v Atheneu, na níž „předsedal“, nebo snad po večeru stráveném s paní Simcoovou a jejím manželem, kteří se k němu chovali až s ostýchavou úctou, neboť věděli o jeho společenských úspěších i o jeho literární proslulosti, vracel se večer z Claveringu po starém známém mostě přes prudkou Mumlavu, slyšel šumění vody pod ním, které měl tak dobře v paměti, díval se na svůj malý domek v Dubí, jak svítí mezi jasně narýsovanými stromy na pozadí hvězdnaté oblohy, a tu ho asi napadaly jiné myšlenky, které v něm probouzely bolestný zármutek a pocity zahanbení. Dosud tam bývalo světlo v oknech pokoje, jejž měl tak dobře v paměti – kde ta světice, která ho milovala, strávila tolik hodin v starostech o něho, v toužení a na modlitbách. Odvrátil oči od toho slabého světla, které jako by ho stíhalo vybledlými vyčítavými pohledy, jako by ho odtamtud bděle a varovně sledoval matčin duch. A noc byla tak jasná! Hvězdy se třpytily, prudký proud bez ustání šuměl, staré stromy kolem jeho domova si šeptaly a tmavými korunami a větvemi ovívaly střechu domku. Tam v bledém svitu hvězd byla terasa, po níž se jako chlapec za letních večerů procházel, horoucí a důvěřivý, neposkvrněný, nezkušený, neznalý pochybností a vášní, dosud chráněný čistým, starostlivým milujícím srdcem před nakažlivým působením světa… Hodiny v blízkém městečku odbíjením půlnoci vyruší našeho poutníka ze snění a pobídnou ho, aby si pospíšil k zámecké bráně a cestou pod temným loubím šelestivých jilmů se konečně odebral na lože.

Nazítří uvidí svůj domek usměvavý při západu slunce – okna, v nichž předešlý večer zářilo světlo, jsou otevřená a nájemce, kapitán Stokes od bombayského dělostřeleckého pluku (jeho matka, stará paní Stokesová, trvale bydlí v Dubí), velmi srdečně vítá domácího pána u sebe na návštěvě, provádí ho po parku, ukazuje mu nový rybník, který nechal zřídit v zahradě za stájemi, radí se s ním, co dělat s tou střechou a s komíny, prosí ho, aby určil den, kdy paní Stokesové i jemu udělá to potěšení atd. Pen pobývá na venkově už čtrnáct dní, a tak se omlouvá, že nepřišel kapitána navštívit už dřív – upřímně se přiznává, že k tomu neměl odvahu. „Já vás chápu,“ říká kapitán a paní Stokesová (která honem zmizela, jak uslyšela zvonění – Penovi bylo tak divně, když musel u svého domu zazvonit!) se objeví ve svých nejlepších šatech, obklopená dětmi. Ty menší lezou po Stokesovi a chlapec skočí na lenošku. Bývala to lenoška Penova otce a Artur si vzpomíná na doby, kdy by si byl snad spíš troufal usednout na královský trůn než do té lenošky. Ptá se slečny Stokesové – je mamince podobná, jako by jí z oka vypadla – umí-li hrát na klavír. Byl by rád, kdyby mu na něm něco zahrála. A slečna hraje. Znovu slyší tóny toho starého klavíru, zesláblé věkem, a vidí svou matku, jak se nad tou dívenkou sklání a poklepává jí na rameno do taktu.

Nájemce uspořádal v Dubí na Penovu počest večeři, jíž se zúčastnili stará paní Stokesová, kapitán Glanders, zeman Hobnell a duchovní z Tinckletonu s chotí – byla to pro Pena nudná a smutná večeře. Rozveselil se teprve tehdy, když číšník z Claveringu (který u stolu pomáhal kapitánovu stolníkovi a podkonímu ze stájí a na něhož se Pen pamatoval ještě jako na malého uličníka), ve skutečnosti však místní holič, upustil Penovi na rameno talíř, načež pan Hobnell (který toho číšníka rovněž zaměstnával) podotkl: „Vy asi zase máte, Hodsone, ruce namazané medvědím sádlem. Každou chvíli vám z nich vyklouzne nějaké nádobí. Hodsone – Hodsone, ha, ha!“ Hodson se začervenal a upadl do tak hrozných rozpaků, že se mu Pen dal do smíchu – a pak už celý večer zůstala na pořadu dobrá nálada a veselost.

Zatím co Pen na venkově usiloval o uskutečnění svých plánů, přijela z tunbridgeské vily do Londýna jeho vyvolená (ač ne paní jeho srdce) na nákupy nebo za jinými důležitými záležitostmi, v doprovodu staré paní Bonnerové, matčiny komorné, která Blanku znala a hádala se s ní už od jejího dětství, a když se chystala lady Claveringovou opustit a vstoupit do stavu manželského, nesmírně jí záleželo na tom, aby před odchodem, než zaujme své postavení jako manželka Lightfootova a hostinská u Claveringova znaku, své staré i mladé paní ještě nějak osvědčila uctivou náklonnost.

Ta dobrá duše při nákupu nějakého dárku pro mylady spoléhala na Blančin vkus a požádala slečnu Amoryovou, aby si vybrala také něco pro sebe, co by se jí líbilo, na památku na starou chůvu, která u ní probděla kolik nocí, když jí lezly zoubky nebo měla nějakou horečnatou dětskou nemoc, a která ji miluje skoro jako své vlastní dítě. Po zakoupení těch věcí paní Bonnerová ještě mermomocí chtěla Blance koupit ohromnou bibli, ale Blanka jí navrhla, aby raději koupila Johnsonův slovník pro mamá. Nejen té mamá, ale i bývalé komorné mohl takový dárek zajisté hodně prospět.

Paní Bonnerová pak koupila za babku ložní prádlo, které se mohlo hodit do hostince U Claveringova znaku, a žlutočervený šátek na krk, zřejmě pro pana Lightfoota. Ten byl nejméně o pětadvacet let mladší než paní Bonnerová, ale lnula k němu láskou zároveň mateřskou i manželskou, viděla ho ráda bohatě nastrojeného a nakoupila mu už spoustu ozdobných jehlic, prstenů, knoflíků do košile, řetízků a pečetítek, takže se celý jen třpytil.

Nakupovala to všecko na Strandu s pomocí Blanky, kterou to náramně bavilo, a když stará paní měla už všechno, co chtěla, a vycházely z obchodu, Blanka s usměvavou tváří a s roztomilým pokývnutím hlavy řekla jednomu prodavači: „Prosím, buďte tak hodný a povězte nám, jak se dostaneme do Shepherd’s Inn.“

Nebylo tam daleko, Oldcastle Street byla hned vedle, a tak elegantní mladý prodavač slečně ukázal, za kterým rohem má zahnout, a ta pak se svou společnicí odešla.

„Prosím vás, slečno Blanko, co vlastně chcete v Shepherd’s Inn?“ zeptala se paní Bonnerová. „Bydlí tam pan Strong. Nechcete snad jít k němu?“

„Moc ráda bych ho viděla – mám ho ráda, ale za ním tam nejdu. Chci tam jít za jednou milou dívenkou, která byla moc hodná na – na pana Artura, když byl loni tak nemocný – snad mu zachránila život. Tak jí chci poděkovat a zeptat se jí, jestli by jí něco nepřišlo vhod. Schválně jsem dnes vybrala některé své šaty, Bonnerová!“ A podívala se na tu paní, jako by to byl nějak obzvlášť dobrý skutek a ona měla právo požadovat za něj obdiv. Moc ráda jedla kandysované švestky – až by jich sama měla už dost, byla by jimi krmila chudé, a zrovna tak byla ochotná dát venkovskému děvčeti obnošené plesové šaty, které ji už omrzely.

„Vida, vida – pěkná dívenka!“ zabručela paní Bonnerová. „Já bych to nesnesla, aby se mi taková hezká dívenka točila kolem Lightfoota!“ A v duchu už viděla u Claveringova znaku celý harém nejšerednějších panských a číšnic.

Blanka v růžových a modrých barvách, v peří, s květinami a ozdobnými tretkami, v šatech z měňavého hedvábí, s rozkošným slunečníkem a v báječném plášti byla zjev tak elegantní a krásný, že úplně oslnila paní Boltonovou, která ve vrátnici v Shepherd’s Inn drhla podlahu – i Betsy-Jana a Amelie-Anna zůstaly na Blanku koukat.

Blanka je obdařila nevýslovně líbezným a blahosklonným úsměvem jako Rowena Rebeku nebo jako Marie Antoinetta, když za hladomoru navštěvovala chudinu, či jako markýza z Carabasu, když ze svého kočáru se čtyrspřežím vystoupí před chuďasovou chatrčí, vezme z rukou lokajových balíček epsomské soli a vlastní vznešenou rukou jej podá nemocnému. I Blanka měla pocit jako královna, která sestoupí z trůnu a navštíví své poddané – blažilo ji vědomí, že koná dobrý skutek.

„Milá paní, ráda bych mluvila s Fanynkou – s Fanynkou Boltonovou. Je doma?“

Nádherný Blančin zjev najednou vzbudil u paní Boltonové podezření, že to jistě přišla nějaká herečka nebo něco ještě horšího.

„A co Fanynce chcete prosím?“ zeptala se.

„Jsem dcera lady Claveringové – jistě jste už slyšela o siru Francisi Claveringovi? Opravdu bych moc chtěla mluvit s Fanynkou Boltonovou.“

„Prosím, pojďte dál, slečno – Betsy-Jano, kde je Fanynka?“

Betsy-Jana odpověděla, že Fanynka je v bytě v čísle tři, tedy podle mínění paní Boltonové asi u Stronga, a tak tam paní Boltonová holčičku poslala, aby se šla podívat.

„U kapitána Stronga! Ó, doveď mě tam, prosím tě!“ řekla honem Blanka. „Znám se s ním moc dobře. Milá panenko, doveď nás ke kapitánu Strongovi!“ žadonila slečna Blanka, protože čerstvě vydrhnutá podlaha páchla sprostým mýdlem a božská Blanka ten zápach neměla ráda.

Když šly přes nádvoří, procházel se tam náhodou pán jménem Costigan – podíval se velice znalecky Blance pod klobouk a řekl si: „Oj, to se koukněme, po čertech hezká holka – vida, jde k Strongovi a Altamontovi – u těch se dycky najde spousta hezkých holek!“

„Koukejme – co se to děje?“ podivil se za chvíli a podíval se vzhůru k oknům, z nichž se ozval pronikavý křik.

Jakmile neohrožený Cos uslyšel ten úzkostný ženský hlas, vyběhl honem po schodech, pokud to na svých starých nohou dokázal, a tam ho div neporazil Strongův sluha, který šel proti němu. Cos viděl, že dveře do Strongova bytu jsou otevřené, ale přesto na ně začal bušit klepátkem. Po dlouhém a zuřivém klepání se pootevřely dveře do pokoje a ukázala se v nich Strongova hlava.

„To jsem já, kamaráde! Co to je za rámus, Strongu?“ zeptal se Costigan.

„Jděte k č – – –!“ ozvala se odpověď, dveře se Cosovi zavřely před úctyhodným červeným nosem, a tak šel zase dolů s výhružným bručením na takové hanebné přijetí a zařekl se, že si vymůže zadostučinění. A zatím se čtenář, šťastnější než kapitán Costigan, obeznámí s tajemstvím, které tomu důstojnému pánovi nebylo prozrazeno.

Už byla řeč o tom, jakou měl pan Altamont šlechetnou povahu a jak štědře rozdával peníze, když jich měl dost. Byl také pohostinný a neznal větší potěšení, než když mohl s lidmi popíjet, takže v Greenwichi a Richmondu byl jen málokdo tak vítaný jako vyslanec lucknowského naboba.

Náhodou se stalo, že v den, kdy se Blanka s paní Bonnerovou vypravily do Shepherd’s Inn na návštěvu ke kapitánu Strongovi, pozval si plukovník Altamont slečnu Delavalovou od Královského divadla a její matku, paní Hodgeovou, na výlet po řece. Podle úmluvy měly se pro něho zastavit v jeho bytě, odkud se společně měli vydat na parník v přístavišti poblíž Strandu. A když tedy Blance a paní Bonnerové přišel otevřít sluha Grady, přivítal je velice zdvořile: „Račte dál, dámy,“ a ihned je uvedl do pokoje, kde to vypadalo, jako by je kapitán už čekal. Na stole byly dvě kytice, koupené ráno na Covent Garden – doklady Altamontovy jemné pozornosti. Blanka si k jedné přičichla, div do ní nestrčila svůj hezounký nosánek, a začala cupitat po pokoji, nakukovala za záclony, prohlížela si knihy a rytiny a plán claveringského panství, pověšený na zdi. Vyptávala se sluhy na kapitána Stronga a málem by byla zapomněla, že vlastně přišla za Fanynkou Boltonovou, tak ji rozradostnilo to nečekané dobrodružství a rozrušil ten divný, nový, rozkošný a legrační pocit, že je v mládeneckém bytě v prapodivném starém baráku v City.

Grady s parádně naleštěnými botami zatím zmizel do pokoje svého pána. Blanka si jen všimla, že ty boty jsou nějak moc veliké a nepatří asi panu Strongovi.

„Ty ženské už přišly,“ řekl Grady a honem pánu obul boty.

„Zeptal jste se jich, jestli by si přály vypít skleničku něčeho?“ otázal se Altamont.

Grady se vrátil k dámám. „Jestli byste prý chtěly něco k pití,“ řekl. Blanku ta neomalená nabídka ohromně pobavila – dala se roztomile do smíchu a zeptala se paní Bonnerové: „Máme se něčeho napít?“

„No prosím, jak chcete,“ řekl Grady, neboť to pokládal za urážlivé odmítnutí své nabídky – opovržlivé chování příchozích mu nebylo vhod, a tak zas odešel.

„Jestli byste prý chtěly něco k pití,“ opakovala Blanka a opět se dala do smíchu.

„Grady!“ zařval někdo z vedlejšího pokoje – paní Bonnerová sebou škubla, když ten hlas uslyšela.

Grady neodpověděl – bylo ho slyšet z kuchyně o patro výš, kde si při práci prozpěvoval.

„Grady, kabát!“ znovu vzkřikl někdo vedle.

„Tohle přece není hlas pana Stronga,“ řekla rusalka, stále rozesmátá. „Grady, kabát! – Bonnerová, kdo to je, ten Grady kabát? Neměly bychom jít pryč?“

Bonnerová byla pořád celá udivená z toho hlasu, který prve slyšela.

Tu se otevřely dveře ložnice a ten člověk, který prve křičel „Grady, kabát!“, se v nich objevil bez zmíněné části oděvu.

Kývl ženám na pozdrav a vešel do pokoje. „Odpusťte, dámy. Tak honem, přineste mi sem ten kabát, Grady! No, dámy, máme krásný den, tak se nám výlet vydaří –“

Víc neřekl, protože paní Bonnerová, která na něho zděšeně vytřeštila oči, najednou vykřikla „Amory, Amory!“ a s jekem padla na židli, div ne v mdlobách.

Takto oslovený muž na ni chvíli upřel pohled, pak se přihnal k Blance, chytil ji do náručí a políbil ji. „Ano, Betsy,“ řekl, „jsem to já, sakra! Mary Bonnerová mě poznala. Ale z tebe je hezká holka! Tohle je tajemství, pamatuj! Jsem tvůj otec, ale jsem mrtvý. Tvá matka o mně neví. Ale z tebe je hezká holka! Dej mi pusu, dej mi pořádnou pusu, má Betsy! Sakra, vždyť tě mám rád! Jsem tvůj otec!“

Betsy čili Blanka z toho byla celá zmatená a také se dala do křiku – vzkřikla jednou, dvakrát, třikrát a právě její pronikavý vřesk uslyšel kapitán, když scházel dolů ze schodů.

Když začala křičet, otec zděšeně spráskl ruce (neměl zapjaté manžety u košile, a tak mu na snědé paži bylo vidět modře tetovanou číslici), vrazil vedle do ložnice, přinesl odtamtud z nádherného neceséru láhev s kolínskou vodou a začal Bonnerovou i Blanku kropit jejím voňavým obsahem.

Vřískání ženských tam přivolalo ostatní obyvatele bytu: Gradyho z kuchyně a Stronga z jeho pokojů v horním patře. Ten podle zděšených obličejů obou žen ihned pochopil, co se stalo.

„Jděte, Grady, počkejte na dvoře,“ řekl, „a když někdo přijde, dejte mi vědět.“

„Jako ta herečka s matkou?“ zeptal se Grady.

„Ano – zatraceně – řekněte jim, že není nikdo doma a z toho výletu že dnes nic nebude.“

„Tohle jim mám říct? Teď, když jsem pro ně sehnal tu kytici?“

„Ano,“ rozkřikl se Amory a prudce dupl. Strong právě také vycházel z bytu, a byl u dveří ještě včas, aby nepustil dovnitř kapitána Costigana, který stoupal do schodů.

Dámy od divadla se nepoměly v Greenwichi a Blanka se nedostala k tomu, aby si promluvila s Fanynkou Boltonovou. A když se Cos na dvoře důstojně vyptával Gradyho, co se to vlastně stalo a kdo to křičel, dostal odpověď, že to byla zas nějaká ženská – ženské podle jeho (Gradyho) mínění byly pramenem všeho zla na zemi.

KAPITOLA LXVI
Pen začíná pochybovat, že bude zvolen

Když Pen ve svém hrabství usiloval o uskutečnění svých sobeckých cílů a volebních plánů, doslechl se, že do Baymouthu přijela lady Rockminsterová se svou přítelkyní Laurou. Jakmile se dověděl, že mu je Laura tak nablízku, pocítil výčitky svědomí. Na nikom na světě mu snad tolik nezáleželo jako na Lauře, aby ho měla v úctě. Odkázala mu ji matka. Měl jí být v jistém smyslu ochráncem a oporou. Jak asi snese novinu, kterou jí musí sdělit, a jak jí vysvětlí ty plány, jimiž se zabývá? Měl pocit, že ani on, ani Blanka by nevydrželi klidný, pátravý pohled Lauřiných oslnivých očí a že on nebude mít odvahu před takovým bezúhonným soudcem odhalit své vypočítavé naděje a cíle. Když přijela do Baymouthu, napsal jí dopis, který obsahoval mnoho krásných frází a projevů náklonnosti i spoustu lehce posměšných a jízlivých poznámek, ale přesto se nemohl ubránit pocitu, že ho jímá strach a že jedná jako pokrytecký darebák.

Jak je to možné, že prostá venkovská dívka naháněla takovému vzdělanému muži, jako byl Pen, tolik strachu a hrůzy? Instinktivně věděl, že jeho vypočítavá taktika a diplomacie, jeho jízlivost a znalost světa mu vůči té čisté dívce nic nepomohou. A musel si sám přiznat, že se octl v takové situaci, kdy té poctivé duši nemůže vyznat pravdu. Jel z Claveringu do Baymouthu se špatným svědomím jako školák, který se nenaučil úloze a má se octnout před obávaným učitelem. Copak pravda není náš učitel a nemá nad námi zákonnou moc?

Pod ochranou své laskavé, ačkoli někdy dost náladové a panovačné ochránkyně lady Rockminsterové Laura za poslední rok poznala trochu svět, nabyla většího vzdělání a naučila se něčemu z lekcí, jichž se jí dostalo ve společnosti. Málokterá dívka, přivyklá takové něžné lásce, jakou byla Laura obklopena od dětství, byla by se dovedla přizpůsobit těm změněným poměrům, v nichž Laura musela žít. Helena obě své děti zbožňovala a jako všechny ženy, vychované v úzkém rodinném kruhu, se domnívala, že mají před sebou otevřený celý svět, který se o ně musí už nějak postarat. Opatrovala Lauru bděle a láskyplně a ta bdělost nikdy neochabovala. Bolela-li Lauru hlava, Helena se vylekala, jako by předtím nikdy nikoho nebyla hlava bolela. Laura byla ve dne v noci, cokoli čtla a kamkoli se jen hnula, pod Heleniným láskyplným dozorem, který ji neopouštěl stejně jako ta něžná úzkostlivá bytost, jejíž srdce už dotlouklo. A když se Laura ve velkém lhostejném světě octla tak samotná, jistě měla chvíle, kdy bolestně pociťovala svůj zármutek a svou sklíčenost. Ale jejího zármutku a její sklíčenosti nikdo nedbal. Společensky se nemohla zcela rovnat své panovačné, ale hodné staré ochránkyni ani jejím přátelům a příbuzným. Někteří z nich ji pravděpodobně neměli moc rádi – někteří se na ni možná dívali svrchu – služebnictvo bylo na ni možná někdy trochu hrubé – a jejich paní ovšem často. Když se na rodinných schůzkách projednávaly nějaké důvěrné záležitosti, Laura mívala pocit, že je považována za vetřelce, a zraňovalo to její citlivost, když si pomyslila, že by mohla být na obtíž, nebo když měla pocit, že vskutku obtěžuje. Kolik je asi na světě třeba vychovatelek, říkala si někdy Laura pro povzbuzení, kolik žen, které z nouze musejí ze sebe dělat otrokyně a společnice z povolání! A jak často musejí snášet mrzutou náladu a hrubé jednání svých chlebodárkyň! Mám u těchhle opravdu hodných a laskavých lidí nekonečně lepší život než tisíce takových dívek bez zastání! A proto se Laura srdnatě přizpůsobovala svému novému postavení a s důvěřivým úsměvem se smiřovala se svým údělem.

Když se někdo takhle dovede smířit se svým údělem, není k němu osud téměř vždy laskavý? Nedají se někdy i zlí lidé získat neumdlévajícím optimismem a čistým, dobrým srdcem? Když se děti z té balady v lese mile a důvěřivě usmívaly na otrlé lotry, které na ně poslal strýc, aby je zabili, jeden z těch padouchů se nechal obměkčit a zabil svého druha – neměl srdce, aby ukrutně odpravil ty nevinné a krásné děti. Šťastní ti, kdo si uchovají takovou panenskou, vlídnou důvěřivost a líbeznou, usměvavou víru v dobro a nebojí se ničeho zlého, protože jim ani nenapadne, že na světě nějaké zlo je! K takovým šťastlivcům patřila slečna Laura Bellová a mimo ten briliantový kříž po hodné Heleně, který dostala od Pena, jak jsme viděli, měla i v prsou jiskřivý briliant, ještě vzácnější než opravdové drahokamy – nejenže je k nezaplacení, ale majitel si ho může vzít s sebou i na onen svět, kde pravé brilianty nemají vůbec žádnou cenu, a mimo to je naprosto neocenitelný i na světě vezdejším – je to talisman, který chrání před vším zlým a září v životních temnotách jako slavný drahokam Hassanův.

A tak slečna Bellová nepobyla v domě lady Rockminsterové ještě ani rok, a už tam nebyl nikdo, koho by si působením toho talismanu nebyla získala. Počínajíc starou lady až po nejposlednější osobu v jejích službách si Lauru všichni oblíbili. Při popudlivé povaze staré lady se nedalo čekat, že její komorná (která to u ní vydržela už čtyřicet let a za tu dobu ve dne v noci musela snášet ústrky, plísnění a výsměch) bude stále v dobré náladě, a tak byla z počátku na slečnu Lauru právě tak zlostná jako předtím na všech patnáct myladiných společnic. Ale když se Laura v Paříži rozstonala, stará komorná ji ošetřovala proti vůli své paní (neboť ta měla strach, že se nakazí) a div se nepoprala s Martou z Dubí, která se povýšila na Lauřinu komornou a také chtěla o Lauru pečovat. Když se Laura začala uzdravovat, kuchař Grandjean ji div neodpravil spoustou těch lahůdek, které jí připravoval, a div se nedal do pláče, když ji viděl prvně jíst kousek pečeného kuřete. Myladin švýcarský majordom pěl na slečnu Bellovou chválu téměř ve všech evropských jazycích, neboť se dovedl všemi vyjadřovat stejně nesprávně – vozka byl šťastný, když ji mohl provézt v kočáře – podkoní plakal, když se dověděl, že je nemocná, a oba statné a urostlé lokaje, obvykle tak klidné a lhostejné, až nemírně rozveselila zpráva, že se Laura uzdravuje, a na oslavu v jedné vinárně opili podkoního. Dokonce i lady Diana Pynsentová (náš dřívější známý pan Pynsent zatím už byl ženatý), která ji nějakou dobu vůbec neměla ráda, najednou nadšeně prohlašovala, že Laura je velice příjemná osůbka a že babička v ní má úplný poklad.

Pen se s lady Rockminsterovou setkal jen jednou či dvakrát – nelíbil se jí, a tak byla vůči němu až nemilosrdně příkrá, proto tedy čekal, že v Baymouthu nalezne Lauru v jejím domě v postavení námezdné společnice a že s ní mylady nebude jednat o nic líp než s ním. Když Laura slyšela, že přijel, seběhla k němu dolů po schodech a nejsem si jist, zda ho nepolíbila v přítomnosti těch dvou statných lokajů – ne že by to na ni byli pověděli: i kdyby se byl celý svět zřítil v troskách, i kdyby Laura byla popadla nůžky, a místo aby Pena políbila, byla by mu ušmikla hlavu, nebyla by jimi ta pohroma hnula ani natolik, že by se jim bylo setřáslo trošku pudru z načesaných paruk.

Laura vypadala tak zdravě a hezky, že se jí Pen musel obdivovat. V upřímných očích, jež na něho upřela, zářilo dokonalé zdraví a tvář, na kterou ji políbil, byla líbezně uzardělá. Když ji tak viděl, přirozenou a půvabnou, čistou a srdečnou, pomyslil si, že se mu nikdy nezdála tak krásná. Proč si najednou musel přiznat, že si neuvědomil už dřív, jak je krásná? Vzal ji za hezkou, důvěřivou ručku a vtiskl jí na ni něžné políbení – zadíval se jí do zářivých jasných očí a četl v nich vlídné uvítání, o němž nikdy nepochyboval, že je v nich uvidí. Její něžný hlas a zářivé oči ho dojaly a vzrušily – ta nevinnost v něm vzbudila prudké pohnutí.

„Jsi na mne tak hodná, Lauro – sestřičko!“ řekl. „Já si to od tebe nezasloužím – abys – abys byla na mne tak hodná.“

„Odkázala mi tě mamička,“ odpověděla, sklonila se a lehce mu na okamžik přitiskla rty na čelo. „Víš přece, že chtěla, abys ke mně přišel, když ti bude nějak zle, a abys mi to pověděl, když budeš šťastný – tohle přece byla naše loňská úmluva, Arture, než jsme se rozloučili. Jsi teď hodně šťastný, nebo se ti vede zle?“ zeptala se ho a šibalsky na něho pohlédla. „Rád bys zasedal v parlamentě? Chceš se tam vyznamenat? Nemohu se už ani dočkat, až tam proneseš svou první řeč!“

„Ty tedy víš o tomhle mém plánu?“ zeptal se jí Pen.

„Jak bych o něm nevěděla? Ví o něm přece kdekdo! Mockrát jsem už o něm slyšela. Zrovna dnes o tom mluvil lékař lady Rockminsterové. Kdoví jestli to nebude zítra v claveringských novinách? Po celém hrabství se povídá, že sir Francis Clavering z Claveringu se chce vzdát mandátu ve prospěch pana Artura Pendennise z Dubí a že se krásná slečna Blanka Amoryová má –“

„Cože! Tohle také?“ užasl Pen.

„Ano, tohle také, drahý Arture. Tout se sait, jak by řekl někdo, koho chci mít od nynějška moc ráda a kdo je jistě velice chytrý a milý. Dostala jsem od Blanky dopis, moc roztomilý. Píše o tobě tak vřele, Arture! Doufám – ne, vím, že to je upřímné. – Kdy to má být, Arture? Proč jsi mi nic neřekl? Snad mohu potom žít u vás, smím?“

„Můj domov je i tvůj, Lauro, i všechno ostatní, co mám,“ odpověděl Pen. „Neřekl jsem ti nic, protože – protože – protože to ještě není docela jisté. Ale ty myslíš, že by Blanka mohla být se mnou šťastná – viď? Romantická láska to není, víš – asi nemám dost vřelé srdce, jak jsem ti už jednou řekl – a tohle je z obou stran úplně střízlivá náklonnost. Samozřejmě, chci mít svou ženu z jedné strany krbu a svou sestřičku z druhé. V období, kdy zasedá parlament, budeme v Londýně a o prázdninách v Dubí – a Laura zůstane pořád u mne, dokud mi ji neodvede někdo, kdo na to bude mít právo.“

Někdo, kdo na to bude mít právo – někdo, kdo na to bude mít právo! Když Pen, zahleděný na dívku, pomalu pronášel tato slova, proč najednou pocítil zlost a žárlivost na toho neznámého, kdo bude mít právo, aby mu ji odvedl? Ještě před minutou se strachoval, jak Laura přijme tu zprávu o jeho pravděpodobném sňatku s Blankou, a najednou ho téměř bolelo, že ji přijala tak samozřejmě a vůbec nezapochybovala, že bude s Blankou šťastný.

„Dokud si mě někdo neodvede,“ řekla Laura se smíchem, „zůstanu u vás jako teta Laura a budu se vám starat o děti, když se Blanka bude toulat někde po světě. Já vím! Jsem přece skvělá hospodyně! Víš, že jsem v Paříži chodila nakupovat na trh a trochu jsem se učila vařit u Grandjeana? V Paříži jsem také měla několik lekcí zpěvu za ty peníze, které jsi mi poslal, ty hodný chlapečku. Umím teď mnohem líp zpívat a také jsem se naučila tančit, ovšem ne tak dobře jako Blanka, a tak až z tebe jednou bude ministr, může mě Blanka směle představit u dvora,“ načež mu Laura samou bujností ukázala, jak umí dělat pukrlátko podle nejnovější pařížské módy.

Při tom ji přistihla lady Rockminsterová a podala Arturovi prst – vzal jej do ruky a sklonil se nad ním, jak nejpůvabněji dovedl, ale byla to vpravdě velice neohrabaná poklona.

„Tak vy se prý budete ženit!“ řekla stará lady.

„Vyhubujte mu, lady Rockminsterová, že nám o tom nic neřekl,“ podotkla Laura už na odchodu, a stará lady to okamžitě udělala. „Tak vy se budete ženit a chcete se dostat do parlamentu místo toho budižkničemy sira Francise Claveringa! Chtěla jsem na něm, aby svůj mandát postoupil mému vnukovi – proč to neudělal? Doufám, že se slečnou Amoryovou vyženíte hodně peněz. Já bych si ji bez hodně velkého věna nevzala.“

„Sira Francise Claveringa parlament už omrzel,“ řekl rozpačitě Pen, „a tak – tak bych to tam moc rád zkusil. Ale to druhé je prozatím jen předčasný dohad.“

„Divím se, když jste měl doma Lauru, jak jste si mohl něco začít s takovou afektovanou koketou,“ pokračovala stará lady.

„Je mi velice líto, mylady, že vám slečna Amoryová není vhod,“ řekl Pen s úsměvem.

„Chcete říci, že mi do tohohle nic není, že já se s ní nežením. No, to je pravda, a já jsem jenom ráda – je to protiva. Když si pomyslím, že může být někomu milejší než má Laura, popadne mě zlost, abyste věděl, pane Arture Pendennisi.“

„Velice mě těší, mylady, že jste si Lauru tak oblíbila,“ řekl Pen.

„Velice vás to těší a je vám to velice líto. Co na tom záleží, milý pane, jestli vás to těší, nebo je-li vám to líto? Mladík, který dá slečně Amoryové přednost před Laurou, nemá se co těšit a nemá čeho litovat. Mladík, který zná mou Lauru a vybere si raději takovou zkaženou, afektovanou koketu, jako je slečna Amoryová – a ona je zkažená, to vám povídám – takový mladík by se měl stydět! Kde je váš přítel Modrovous? Víte, ten vysoký mladý pán, jak se jen jmenuje – Warrington, ne? Proč se ten neožení s Laurou? Co je to za hlupáky, tihle mladíci, že se nežení s takovou dívkou? Teď se všichni žení jen pro peníze. Jste všichni sobci a zbabělci! Za mých časů jsme se my mladí dovedli do sebe zbláznit, utíkali jsme z domova a uzavírali jsme pošetilé sňatky. Dejte pokoj, mám na vás mladé jen zlost! Když jsem byla v zimě v Paříži, zeptala jsem se všech tří atašé na našem velvyslanectví, proč se někdo z nich nezamiluje do slečny Bellové. Smáli se mi – řekli, že potřebují vyženit peníze. Jste všichni sobci – všichni jste zbabělci.“

„Doufám, že než jste slečnu Bellovou nabídla těm atašé, aspoň jste se jí laskavě zeptala, zda s tím souhlasí,“ řekl Pen náramně dopáleně.

„Slečna Bellová má moc málo peněz. Slečna Bellová se musí brzy vdát. A tak ji musí někdo provdat, dívka se přece nemůže sama nabízet,“ odpověděla stará lady velice důstojně. „Lauro, miláčku, právě jsem řekla tady vašemu bratranci, že všichni mladíci jsou sobci a nemají v sobě romantismu, ani co by za nehet vlezlo. On je zrovna takový jako ti ostatní.“

„Vy jste se Artura ptala, proč se se mnou neožení?“ řekla Laura s úsměvem a vzala Pena za ruku. (Snad před chvílí odešla, aby před ním skryla stopy dojetí, poněvadž nechtěla, aby si jich povšiml.) „On se chce oženit s někým jiným a já jsem si umínila, že ji budu mít moc ráda, že se k nim odstěhuji a zůstanu u nich, ovšem pod podmínkou, že se Pen nebude každého svobodného muže, který k nám přijde, vyptávat, proč se nechce se mnou oženit.“

Penovi se tedy uklidnilo úzkostné svědomí a zkouška před Laurou se odbyla bez výčitek z její strany – a vida, od té doby chodil do Baymouthu neustále, ať z povinnosti, či poněvadž ho to tam táhlo, když mu lady Rockminsterová řekla, že má u ní vždy vyhrazené místo u stolu. „A doporučuji vám, choďte k nám často, Grandjean je výtečný kuchař a vašim způsobům to také prospěje, když budete hodně s Laurou a se mnou. Každý hned vidí, že pořád myslíte jen na sebe. Nečervenejte se a přestaňte koktat – skoro všichni mladíci myslí pořád jen na sebe, tak jako moji synové a vnuci, ale ty jsem z toho už vyléčila. Choďte k nám, my vás naučíme správným způsobům – nebudete muset porcovat pečeni, to se dělá na přípravném stole vedle. Hecker vám bude nalévat víno tolikrát, kolik ho snesete, a když budete moc hodný a zábavný, bude možná i šampaňské. Pamatujte, Heckere, pan Pendennis je bratr slečny Laury, tak se postarejte, aby se mu u nás líbilo, aby nepil moc vína a po večeři mě nevyrušoval, musím si trochu zdřímnout. Jste sobec, pane Pendennisi, a já vás z toho sobectví hodlám vyléčit. Když nebudete mít žádné jiné závazky, budete jezdit na večeři sem, a kdyby pršelo, zůstaňte radši na noc v hotelu.“ Dokud ta hodná dáma mohla lidi kolem sebe komandovat, nebylo jí těžko vyhovět – všichni její otroci a poddaní se před ní třásli, ale měli ji rádi.

Nebývala u ní moc četná a skvělá společnost. Doktora ovšem zvala, byl to vytrvalý a věrný host, i vikáře a kaplana, na větší recepce i vikářovu ženu s dcerami a pár sezónních hostů z Baymouthu, ale většinou se u ní scházela jen malá společnost, takže obvykle popíjel Artur u stolu víno samotný – lady Rockminsterová si po večeři odešla zdřímnout, ukolébána Lauřiným hraním a zpěvem.

„Když ji mé zpívání a hraní může ukolébat, neměla bych vlastně být ráda, že je aspoň k něčemu dobré?“ říkala ta dobrosrdečná dívka. „Lady Rockminsterová v noci moc málo spí, v Paříži jsem jí vždycky četla, až jsem se z toho rozstonala, tak od té doby nechce ani slyšet, abych s ní zůstávala vzhůru.“

„Proč jsi mi nenapsala, že jsi nemocná?“ zeptal se jí s uzarděním Pen.

„Copak jsi mi mohl být něco platný? Ošetřovala mě Marta a doktor k nám chodil každý den. Ty máš už dost co dělat s tím psaním ženským a přemýšlením o nich. Máš svoje knihy a noviny, politiku a železnice. Když jsem byla zdravá, vždycky jsem ti psala.“

Pen se na ni podíval a znovu se musel rdít, když si vzpomněl, že po celou dobu její nemoci jí ani jednou nepsal a snad si na ni vůbec nevzpomněl.

Jako příbuzný směl Pen se sestřenicí často chodit na procházky nebo vyjíždět si s ní na koni, a na těch procházkách i vyjížďkách měl příležitost správně ocenit její milou, upřímnou povahu a její opravdové, prosté, laskavé a čisté srdce. Za Helenina života s ním nikdy nemluvila tak otevřeně a srdečně. Helenino přání, aby se její dvě děti spojily v manželství, bylo příčinou, že Laura byla vůči Penovi uzavřená, ale když se okolnostmi Arturův život tak změnil, nebylo toho už zapotřebí. Byl zasnouben s jinou, a tak se Laura stala opravdu jeho sestrou – skrývala si nebo si vůbec nepřipouštěla pochybnosti, zda volil správně, snažila se vesele a s nadějí doufat, že se Pen bude mít dobře, a slibovala si, že udělá všechno, aby maminčin drahoušek byl šťastný.

Často spolu mluvili o zesnulé matce. Teprve z neúnavného Lauřina vyprávění Artur pochopil, jak věrná, všeobsáhlá a mlčenlivá byla matčina oddaná láska, která ho provázela životem, ať byl doma, nebo daleko z domova, a skončila jen matčiným posledním vydechnutím. Jednoho dne viděli lidé z Claveringu u hřbitovní brány mladíka, který tam čekal s dvěma koňmi, a po celém městečku se pak mluvilo o tom, že Pen a Laura byli spolu u Helenina hrobu. Pen tam už jednou či dvakrát byl od té doby, co přijel, ale návštěva u toho posvátného náhrobku mu nepřinesla útěchu. Cítil se tam jako provinilec, který se dopouští něčeho ošklivého – jako vypočítavec, který svou víru a čest rád zamění za bohatství a společenskou kariéru a musí si přiznat, že jeho život končí hanebnou kapitulací – má tedy vůbec právo prodlévat na tom svatém místě? Co mu je platné, že ani druzí v tom světě, v němž žije, nejsou lepší než on? Artur doprovodil na koni Lauru k bráně Dubí, podal ruku dětem nájemce, které si hrály na trávníku a na terase, a Laura se zatím zadívala na dům, na verandu obrostlou zimolezem a magnólií, která se vyšplhala až k jejímu oknu. Jeden z chlapců pak řekl matce: „Dnes tu jel kolem pan Pendennis s nějakou dámou. Poprosil o kousek zimolezu, co roste kolem verandy, a pak ho dal té dámě. Nebylo vidět, jestli je hezká, měla spuštěný závoj. Jela na koni od Crampa z Baymouthu.“

Když jeli po lukách od domova k Baymouthu, Artur skoro nemluvil, ačkoli jeli vedle sebe. Přemýšlel o tom, jak je život šalebný, jak lidé odmítají štěstí, když je na dosah ruky, nebo mají-li je, jak je odkopnou, nebo je s plným vědomím prodají za hrst bezcenných peněz či za žebráckou poctu. A pak mu napadlo: Co na tom na tu krátkou dobu záleží? I život nejlepších a nejčistších se utratí v marném toužení a končí zklamáním, tak jako té drahé duše, která spí tam v hrobě. Tak jako kdysi Caesar i ona měla sobeckou ctižádost a zemřela, aniž se jí splnilo to, po čem celý život toužila. Naše naděje a naše vzpomínky nakonec přikryje náhrobek. Doma nás už neznají. „Na trávníku si hrají děti jiných lidí,“ řekl najednou nahlas a tvrdě, „kde jsme si hrávali my dva, Lauro. A vidíš, jak zatím vyrostla ta magnólie. Obešel jsem několik domků, kam matka chodívala na návštěvu. Není to ani rok, co odešla, a lidé, kterým prokazovala dobrodiní, dnes už na tu mrtvou nevzpomínají o nic víc než na královnu Annu. Jsme sobci – svět je sobecký, až na několik málo výjimek, jako jsi ty, má drahá – ty se pak v nehodném světě skvějí jako dobré skutky a temnota kolem se zdá ještě neutěšenější.“

„Takhle bys neměl mluvit, Arture,“ řekla Laura, sklopila oči a sklonila hlavu k zimolezu na prsou. „Když jsi tomu chlapci řekl, aby mi tohle dal, to nebylo sobecké.“

„Stálo mě to ovšem ohromnou oběť!“ odpověděl posměšně.

„Ale když jsi to udělal, bylo tvé srdce plné lásky a dobroty – a máš-li o sobě tak skromné mínění, Arture, ta láska a dobrota se tím nezmenší, nemyslíš? Často jsem si myslila, že tě nejdražší mamička rozmazlila tím, že tě tak zbožňovala, a jsi-li takový – (nenávidím to slovo), jak říkáš, přispělo k tomu hodně to, že tě tolik milovala. Lidé patrně nemohou být nic než sobci, když se pustí do světa. Člověk se tam musí prát za sebe, musí se sám o sebe starat, aby to někam dotáhl a aby si získal jméno. V téhle ctižádosti tě podporovali tvůj strýc i tvá matka, a jestli je tak malicherná, proč v ní setrvávat? Předpokládám, že takový chytrý člověk chce vlasti prospět tím, když se dostane do parlamentu – jinak bys přece o to nestál. Co vlastně chceš dělat, až zasedneš v Dolní sněmovně?“

„Ženy politice nerozumějí, má drahá,“ řekl Pen tónem, jako by se sám sobě posmíval.

„Tak proč nás nepoučíte, abychom jí rozuměly? Jakživa jsem nemohla pochopit, proč Pynsentovi tolik na tom záleželo, aby se dostal do parlamentu. Není nijak chytrý –“

„Jistě není génius,“ řekl Pen.

„Lady Diana říká, že celý den sedí v různých výborech, pak že zase celou noc sedí ve sněmovně, že vždycky hlasuje tak, jak mu řeknou, že tam nikdy nemluví, že si jakživ nedobude jiné než hodně podřadné místo a má prý toho úřadování až po krk, jak říká jeho babička. A ty bys toužil po takovéhle kariéře, Arture? Co je na ní tak skvělého, že po ní tak bažíš? Byla bych raději, kdybys zůstal doma a psal knihy – dobré knihy, plné ušlechtilých, laskavých myšlenek, jakými se ty přece zabýváš, drahý Arture, takových, jaké by lidem prospěly, kdyby je čtli. Co na tom, jestli si nezískáš slávu! Sám uznáváš, že to je lidská marnivost a že můžeš být docela šťastný bez ní. Nechci ti radit, nemám na to právo, ale beru tě za slovo – uznáváš, že svět je zlý, že ho máš po krk, tak se ptej sám sebe, proč ti na něm tolik záleží.“

„A co bys tedy chtěla, abych dělal?“ zeptal se Artur.

„Byla bych ráda, kdyby ses oženil a usadil v Dubí, kdybys tu studoval a všude kolem dokola konal dobro. Ráda bych viděla tvé vlastní děti, Arture, jak si hrají na trávníku, a ráda bych se s tebou zase chodila modlit do mamiččina kostelíčka. Je-li svět pokušení, copak se nám nepřikazuje, že se máme modlit, abychom v to pokušení nebyli uvedeni?“

„Ty myslíš, že se Blanka hodí za manželku malého venkovského statkáře? A myslíš, Lauro, že se za něho hodím já?“ zeptal se Pen. „Pamatuj, že pokušení chodí po venkovských stezkách zrovna tak jako po ulicích velkoměsta a že zahálka je pokušení největší.“

„Co tomu říká – pan Warrington?“ zeptala se s uzarděním, jehož si Pen dobře povšiml, ačkoli je skrývala pod spuštěným závojem.

Pen jel vedle Laury chvíli mlčky. Warringtonovo jméno mu připomnělo minulost a to, co si sám kdysi o Georgeovi a Lauře myslíval. Proč ho to najednou tak rozčiluje, když si na to vzpomene, ač teď ví, že sňatek s Laurou je nemožný? Proč je tak zvědavý, zda Laura chovala k Warringtonovi náklonnost v těch měsících, kdy se tak důvěrně spřátelili? Od toho dne až doposud se George o téhle věci ani slovem nezmínil, dokonce snad ani nevyslovil Lauřino jméno, pokud se Artur pamatoval.

Nakonec se k Lauře naklonil. „Pověz mi něco, Lauro!“

Odhrnula si závoj a podívala se na něho. „Co, Arture?“ zeptala se, ale podle toho, jak se jí chvěl hlas, věděla asi moc dobře, nač se jí Artur bude ptát.

„Řekni mi – nebýt toho Georgeova neštěstí – od toho dne se mnou o něm vůbec nemluvil, ani jakživ předtím – byla bys – byla bys mu dala to, cos odmítla mně?“

„Ano, Pene,“ odpověděla a dala se do pláče.

„Zaslouží si tě víc než já,“ řekl Artur s hlubokým povzdechem a s nepopsatelnou bolestí v srdci. „Já jsem sobecký padouch – George je lepší, ušlechtilejší, opravdovější než já. Bůh mu žehnej!“

„Ano, Pene,“ řekla Laura, vztáhla k bratranci ruku, on ji objal kolem pasu a na chvíli mu zavzlykala na rameni.

Ta milá dívka měla své tajemství a vyjevila je. Když se s Helenou tak spěšně vypravily z Dubí k nemocnému Arturovi, vyznala se Laura mamičce s něčím jiným, ale když se jim Warrington svěřil se svým osudem a vylíčil jim své beznadějné postavení, pak teprve se přesvědčila, jak se její city změnily – jakou něžnou účast, jak velkou úctu a radostný obdiv vlastně chová k Penovu příteli. Dokud nevěděla, že určité plány, jež si možná vysnila, jsou nemožné, že Warrington snad pochopil, co se skrývá v jejím srdci, a vylíčil jim svůj osud, aby ji varoval, nikdy ji ani nenapadlo, že by se její city mohly změnit – když se dověděla pravdu, byl to pro ni otřes, dostala strach. Jak tedy mohla Heleně vyjevit svou hanbu? Chudinka Laura neměla odvahu svěřit se jí se svým tajemstvím a měla vůči přítelkyni špatné svědomí, jako by jí byla za její lásku a péči nevděčná, jako by to byla ošklivá nevěra, když Penovi nechtěla dát tu lásku, o kterou on snad ani nestál – a před Warringtonem se cítila zahanbená a kajícná – bála se, zda mu svou nepatřičnou účastí snad nedala příliš najevo svou rodící se náklonnost.

Po té pohromě, která Lauru připravila o domov, v zármutku a bolu nad mamiččinou smrtí se nemohla oddávat sobečtějším úvahám, a když se z toho zármutku trochu vzpamatovala, byl i ten menší zármutek téměř už vyléčen. Pokud šlo o Warringtona, jenom na chvíli se utěšovala nadějí. Její obdiv a úcta k němu byly dál stejně upřímné jako předtím. Ale něžné city, jež k němu chovala a o nichž věděla, zatím se jejím přičiněním natolik utišily, jako by takřka byly odumřely a zanikly. Zbyly po nich jen bolestné pocity ponížení a výčitky. „Zachovala jsem se k Arturovi tak ošklivě a pyšně,“ říkala si, „tak sebevědomě a neúprosně! Nikdy jsem upřímně neodpustila té chudince, která ho milovala, ani jemu, že ji v lásce povzbuzoval, a zatím jsem se provinila víc než ona, ubohé naivní stvoření! Sama jsem se přiznávala, že miluji jednoho, ale přitom mě těšilo, že mě má rád druhý, sama jsem se v citech změnila, sama jsem se jim zpronevěřila, ale Arturovi jsem to nechtěla odpustit!“ Tak se nebohá dívka před sebou ponižovala a přiznávala k své slabosti, a zároveň hledala útočiště a prosila o sílu způsobem, jakým byla zvyklá se jí dožadovat.

Neudělala nic zlého, ale jsou lidé, kteří si i nepatrnou chybu tak těžce odpykávají jako jiní, s otrlejším svědomím, třeba i nejtěžší zločiny. Laura si představovala, že v téhle své kritické životní situaci se zachovala jako těžký zločinec. Řekla si, že když Penovi odmítla svou lásku, k níž se mamičce přiznala, těžce mu tím ublížila – že to byl vůči mrtvé dobrodějce nevděk, když si vůbec mohla myslit na někoho jiného a když takto zrušila svůj slib – že vzhledem k svým vlastním těžkým proviněním měla by být velice mírná v posuzování druhých, kteří jsou pravděpodobně v mnohem větším pokušení, ačkoli ona jejich pohnutky nechápe.

Ještě před rokem by Lauru bylo pohoršovalo pomyšlení, že se Artur ožení s Blankou – její hrdost by se byla bouřila proti tomu, že on se z vypočítavých pohnutek chce snížit k ženě, která je ho nehodná. Když se pak o té možnosti dověděla (od staré lady Rockminsterové, jejíž řeči byly přímé a prudké jako políček), trochu jí ta rána otřásla, ale nesla ji, chudinka, pokorně a zoufale se s ní smířila. „Má přece právo se oženit, má mnohem větší zkušenosti ve světě než já,“ přesvědčovala se. „Blanka možná není tak lehkomyslná, jak se zdá, a kdo jsem já, abych ji soudila? Artur jistě udělá dobře, když se dostane do parlamentu a vyznamená se tam, a mou povinností je udělat všechno, seč jsem, abych jemu a Blance byla nápomocná a aby měli šťastný domov. Doufám, že u nich budu žít, a jestli půjdu některému jejich dítěti za kmotru, odkážu mu ty své tři tisíce liber.“ Ihned začala uvažovat, co ze svých malých pokladů by mohla dát Blance a jak by si nejlíp získala její přízeň. Ihned jí napsala milý dopis, v němž se jí ovšem vůbec nezmínila o svých plánech – ale připomněla Blance staré časy a ubezpečovala ji svou dobrou vůlí. Dostala od Blanky vřelou odpověď, v níž ovšem vůbec nebyla zmínka o manželství, ale dvakrát či třikrát o panu Pendennisovi – a od té doby byly ty dvě nejdražší Blanka a nejdražší Laura, milující sestry atd.

Když po Lauřině doznání Pen tak ušlechtile uznal, že se k Warringtonovi vůbec nemůže rovnat, a vyznal se ze své lásky k němu, Lauře se rozbušilo srdce a ještě víc se mu na rameni rozeštkala. Po jejich návratu domů čekalo na slečnu Bellovou v hale psaníčko, jež otvírala provinile rozechvělá, a Pen se zarděl, když poznal, od koho je: ihned viděl, že je od Blanky. Laura je otevřela a přelétla očima – Pen se na ni s uzarděním zahleděl.

„Píše z Londýna,“ řekla Laura. „Je tam s paní Bonnerovou, komornou lady Claveringové. Bonnerová se bude vdávat za stolníka Lightfoota. A hádej, kde všude Blanka byla?“ zeptala se dychtivě.

„V Paříži, ve Skotsku, nebo v Casině?“

„V Shepherd’s Inn, šla tam za Fanynkou, ale Fanynku tam nezastihla. Blanka jí tam nechá nějaký dárek na památku. Viď, že to je milá pozornost?“ A podala dopis Penovi, který začal číst:

„Zastihla jsem tam madame Mère – drhla podlahu a podívala se na mne náramně drsně, ale la belle Fanynka nebyla au logis, a poněvadž jsem se dověděla, že je v bytě u kapitána Stronga, chtěly jsme se s Bonnerovou na tu slavnou krasavici podívat, a tak jsme s Bonnerovou vylezly po schodech až do třetího patra, ale zase nás čekalo zklamání – v bytě jsme zastihly jen chevaliera a jeho přítele. A tak jsme nakonec odešly a okouzlující Fanynku jsme vůbec nespatřily.

Je t’envoie mille et mille baisers. Kdy už skončí ta hrozná volební kampaň? Rukávy se teď nosí atd. atd. atd.“

Po večeři doktor četl Times. „Jeden mladý pán, kterého jsem ošetřoval, když tu byl asi tak před osmi devíti roky, zdědil pěkný majetek,“ řekl. „Je tady zpráva o úmrtí pana Johna Henryho Fokera ze zámku Zálesí – zemřel 15. tohoto měsíce v Pau v Pyrenejích.“

KAPITOLA LXVII
Major musí čelit vážnému nebezpečí

Každý, kdo byl v hostinci U Čertova kola, kde se scházeli členové Morganova klubu, jak se čtenář snad pamatuje, a kde došlo k rozmluvě mezi sirem Francisem Claveringem a majorem Pendennisem, jistě ví, že v přízemí jsou tři hostinské místnosti za výčepem, v němž trůní paní hostinská. Jedna z těch místností je úplně veřejná, má tam přístup každý, v druhé se shromažďují páni v livrejích a třetí, která má na dveřích nápis „Soukromá“, má pronajatu klub „Důvěrníků“, jehož členy byli pánové Morgan a Lightfoot.

Tichošlápek Morgan vyslechl v majorově bytě rozmluvu mezi Strongem a majorem Pendennisem, která mu poskytla mnoho látky k tajným úvahám a vzbudila u něho velkou zvědavost, takže když si major přišel do hostince promluvit s Claveringem, Morgan se tam odebral za ním a klidně se posadil v klubovní místnosti. Byl tam jeden kout, kde bylo slyšet téměř všechno, co se dělo v sousední místnosti, a jelikož tam ti dva páni vedli rozmluvu dost vzrušenou a hlučnou, podařilo se Morganovi vyslechnout ji téměř celou. To, co slyšel, jen potvrdilo závěry, k nimž dospěl už předtím.

„Tak vida, on tedy Altamonta ihned poznal, jak ho uviděl v Sydney? A Clavering není manžel mylady – vida, vida! Teď má Altamonta v hrsti: je to bývalý trestanec – mladý pán Artur se dostane do parlamentu a náš starý za to slíbí, že to nepíchne. Vida, jaký je náš starý prohnaný lišák! Není divu, že mu tolik záleží, aby se Artur oženil s Blankou – vyžení s ní nejmíň sto tisíc, a ještě k tomu mandát!“ Když pan Morgan učinil tenhle úžasný objev, nikdo neviděl, jak se při tom tvářil, ale pro fyziognomika by to byla bývala zajímavá podívaná. „Člověče, Morgane, nebýt toho, žes tak starý, a nebýt těch zatracených společenských předsudků, mohl by ses s ní oženit sám!“ řekl si, zahleděn do zrcadla. Ale pak si pomyslil, že když si slečnu Blanku nemůže vzít a vyženit s ní peníze, mohl by si aspoň hodně pomoci tím, že tohle ví – mohl by z toho vytlouct kapitál, a to hned od několika lidí. Většina z těch, kteří s tím tajemstvím mají něco společného, jistě by nechtěla, aby se prozradilo. Například by si to nepřál sir Francis Clavering, protože by mohl přijít o majetek. Chtěl by to přirozeně ututlat i plukovník Altamont, který by zas mohl přijít na šibenici. A ten protivný náfuka, pan Artur, kterému má tohle tajemství dopomoct k mandátu, ten floutek, který je tak pyšný jako nějaký vévoda s půlmiliónem liber ročně (tohle bylo, bohužel, Morganovo mínění o synovci jeho zaměstnavatele), zaplatí radši nevím co, jen aby se lidi nedověděli, že jeho žena je dcera trestance a čachrování s tímhle tajemstvím mu pomohlo do parlamentu. Lady Claveringová má Claveringa po krk, uvažoval Morgan, chce se ho zbavit, a tak bude klopit – tím spíš bude klopit, když se bude bát o syna, má toho uličníka moc ráda. A slečna Blanka se jistě pěkně odmění člověku, který jí dopomůže k tomu, co jí patří a oč ji tak podvodně připravili – to je samozřejmá věc. „Safra, Morgane, když máš v ruce tyhle trumfy, je to hotová věc! Máš zajištěnou pěknou rentu! Musejí ti na ni přispět všichni. A při tom, co už mám, můžu teda nechat tohodle zaměstnání, starému dám výpověď a budu pán, můžu si sám pak držet sluhu!“ Takovéhle kalkulace by jiného pravděpodobně dost vzrušovaly, ale pan Morgan osvědčil značnou sebevládu, poněvadž se zdál, a možná i byl, úplně klidný, a rozhodně nepřipustil, aby mu takové vyhlídky do budoucnosti nějak zabraňovaly v plnění dosavadních povinností.

Když se Morgan takto dověděl, jak se věci mají, nebyla právě v Londýně hlavní osoba, jíž se týkaly. Ale komorník věděl, že sir Francis Clavering často chodí do Shepherd’s Inn, a tak se tam odebral za pár hodin po tom, co skončila rozmluva mezi baronetem a Pendennisem. Jenže ptáček už uletěl – plukovník Altamont shrábl výhru na dostizích a odjel na kontinent. Morgana to nesmírně mrzelo. „Vždyť ty peníze pustí v hernách někde na Rýně,“ řekl si, „a já z nich nebudu nic mít! Je to zatraceně k vzteku, že odjel – proč ještě pár dní nepočkal?“ Morgan dovedl stejně klidně snášet všechno – naději vítěznou i prozatím nesplněnou, ctižádost i zklamání, úspěch i trpělivé vyčkávání v záloze. Než nadešel vhodný čas, major měl boty stále vyleštěné a vlasy nakadeřené, ráno vždycky dostal do postele šálek čaje a Morgan jeho proklínání, plísnění i stařeckou jízlivost snášel pořád s touž mlčenlivou a uctivou trpělivostí. Kdyby ho byl někdo viděl, jak svého pána obsluhuje, jak mu balí a nosí zavazadla a příležitostně vypomáhá u stolu na nějakém venkovském sídle, kde jeho pán prodlévá, bylo by ho napadlo, že Morgan je bohatší než jeho zaměstnavatel a zná tajemství, které se týká pána a ještě kolika lidí? Pan Morgan jako komorník požíval velké úcty a obdivu, měl pověst bohatého a chytrého člověka, která budila vážnost u jeho spolustolovníků – mladší pánové ho prohlašovali za bezduchého hlupáka, zkrátka za pitomého dědka, ale ani jeden z nich by nebyl neřekl amen, když některý z vážněji založených pánů vyslovil zbožné přání: „Než umřu, chtěl bych taky mít pohromadě tolik peněz jako Morgan Pendennis!“

Jak se na takového světáka slušelo, major Pendennis celý podzim jezdil po venkově, od jedněch přátel k druhým, pokud byli doma – a když vévoda byl náhodou někde na cestách nebo markýz ve Skotsku, major blahosklonně poctil sira Johna nebo obyčejného venkovského zemana. V pravdě řečeno, jeho reputace už nebyla zrovna na výši – mnozí z jeho vrstevníků už vymřeli a majitelé jejich zámků a dědici jejich šlechtických titulů majora Pendennise neznali, jeho tradiční společenské klepy ani zašlá sláva bývalého lva společnosti je nezajímaly. Starému pánovi jistě bývalo smutno, když v Londýně chodil kolem tolika domů a pomyslil si, jak zřídka tam teď bývá vítaným hostem a jak často tam dříve býval zván na hostiny – někdy před dvaceti lety. Začínal si přiznávat, že jeho časy už minuly, a nejasně tušil, že mladí se mu posmívají. Takovéhle melancholické meditace jistě napadají nejednoho filozofa z Pall Mall. Říká si, že lidé už nejsou takoví, jací bývali za jeho časů, že dřívější velkolepý způsob života a půvabná dvornost jsou teď už ty tam. „Co je takový zámek Castlewood a nynější jeho pán v porovnání s tím, jak velkolepě se tam kdysi žilo za bývalého majitele? Ten jezdil do Londýna ve čtyřech kočárech se šestnácti koňmi – lidé se sbíhali, aby se na tu kavalkádu podívali, na ulicích stáli ve špalírech, když tamtudy ten průvod projížděl. A nynější lord cestuje vlakem se šesti nosiči a z nádraží jede domů zavřeným kočárem, aby ho lidé neviděli, jak po cestě kouří doutník. Za nebožtíka lorda býval zámek plný hostí, kteří pili červené víno až do půlnoci – a ten dnešní se zahrabe v nějaké lovecké chajdě ve skotských horách, listopad stráví v Paříži ve dvou pokojíčkách někde v mezzaninu a jediné jeho zábavy jsou večeře někde v kavárně a lóže v pokoutním divadle. Je to rozdíl mezi tehdejší lady Lorrainovou a tou dnešní chudinkou! Vidí tu první před sebou krásnou, velkolepou, skvělou, v briliantech a sametu, odvážně nalíčenou, které se klaněli nejduchaplnější světáci (bývalí světáci, uhlazení a vybroušení – ne ta dnešní canaille s drožkářskou hantýrkou, načichlá kouřem), a pak si vzpomene na nynější lady Lorrainovou – paničku v černých hedvábných šatech, která vypadá jako vychovatelka, mluví o astronomii, dělnické třídě, vystěhovalectví a čert ví o čem a v osm ráno se plíží do kostela. Lorrainské opatství bývalo nejvznešenější sídlo v Anglii, a teď je to klášter – úplný trapistický klášter. Po večeři se víno nalévá jen jednou kolem a každý druhý host u stolu je nějaký venkovský kaplan s bílou tabulkou, který dovede mluvit jen o tom, jak se ve škole učí Polly Higsonová nebo že vdova Watkinsová má hexenšus. A ti mladíci! Samí gardisti a floutkové, jen se to líně povaluje na pohovkách, nebo je člověk vidí u kulečníku, chodí si to kouřit dýmku jeden k druhému do ložnice – těm je všechno jedno, k ničemu nemají úctu, ani k takovému starému pánovi, který se znal s jejich otci a s lepšími lidmi než oni, ba ani k hezké ženě – je to rozdíl mezi těmihle lidmi, kteří vlastní strniště zamořují tabákovým dýmem, a těmi pány za našich časů!“ říká si major. „Tamto pokolení vymřelo – nikdo je už nepotřebuje, a místo něho je tu tahle banda majitelů přádelen a utilitariánů, neotesaných mladých farářů, kterým rostou vlasy až za krk. Zřejmě stárnu – přestávají si mne všímat – smějí se nám starým.“ A moc se nemýlil: časy a obyčeje, jimž se obdivoval, byly už skoro ty tam – mladíci si ho neslušně dobírali, ti vážnější s ním měli hluboký soucit nebo se mu divili, což by mu bylo bývalo ještě trapnější, kdyby si byl toho býval vědom. Ale byl dost naivní – mravní otázky nikdy nebral moc vážně – nikdy ho snad, aspoň do nedávna, vůbec nenapadlo, že je něco jiného než ctihodný a docela šťastný starý pán. Copak nejsou i jiní staří lidé, kterým se neprokazuje úcta? Copak se pošetilé mládí nikdy neposmívalo holohlavým dědkům? Poslední dva tři roky začínal pozorovat, že jeho sláva nějak pohasíná a že se vlády ujímají lidé nového pokolení.

A tak po velmi neúspěšné podzimní sezóně, kdy byl majorovi věrným průvodcem pan Morgan (neboť synovec Artur, jak jsme viděli, byl vázán v Claveringu), vrátil se major Pendennis na čas do Londýna koncem neutěšeného října, kdy se do města stahují mlhy a právní zástupci. Kdo se zájmem nesledoval ty naložené drožky s nakupenými kufry na kozlíku a nacpané dětmi, které večer v říjnu drkotají po ulicích, zastavují u ztemnělých domů a vyklopí chůvu s nemluvnětem, děvčata, matronu i hlavu rodiny vracející se z prázdnin? Ještě včera se celá ta rodinka slunila ve Francii nebo trávila volno v Broadstairs, a dnes nastává práce a žlutá mlha – a proboha, ta halda účtů v pánově pracovně! Písař přinesl z kanceláře soudní spisy – literát ví, že za půl hodiny bude za dveřmi posel z tiskárny – před chvílí tu už byl pan Smith s tím malým účtem (s tím docela malým účtem) a nechal vzkaz, že přijde zítra ráno v deset. Kdo z nás, když se rozloučil s prázdninami a vrátil se do kalného Londýna a k svému osudu, nenašel doma práci i nezaplacené účty a neuvědomil si, že obzvlášť ten malý je zapotřebí ihned vyrovnat? Smith ráno s tím malým účtem je symbolem povinností, nesnází, zápasů, které tě, člověče, čekají a kterým doufejme dovedeš čelit mužně a čestně. – Člověk musí myslit na pana Smithe, když děti už zase dřímou ve vlastních postýlkách a starostlivá hospodyně se láskyplně tváří, jako by už také spala.

Starý Pendennis nemusel nazítří po návratu čelit žádným takovým trampotám a účtům, ale neměl doma ani žádnou milující duši, od níž by se mohl nadít útěchy. Vždycky měl v sekretáři dost peněz na úhradu svých potřeb, a jelikož už povahou a ze zvyku byl celkem lhostejný vůči potřebám jiných lidí, pravděpodobně ho nikterak neznepokojovaly. Ale i takový pán může mít špatnou náladu, třebaže není nikomu dlužen ani šilink – i když je sebevětší sobec, jistě i on se občas cítí zkormoucený a opuštěný. Na tom venkovském sídle, kde pobýval, měl párkrát záchvat dny – ptáci byli zdivočelí a vystrašení a chození po zoraných polích ho zatroleně unavovalo – mladí muži se mu posmívali a on byl párkrát u stolu popudlivý – večer si někdy nemohl ani zahrát whist – zkrátka byl rád, že už je doma. S komorníkem Morganem byl nesmírně nespokojen a choval se k němu hrozně mrzutě. Kolik dní ho už proklínal a urážel. Ve Swindonu si major opařil jazyk mizernou polévkou. Morgan zapomněl ve vlaku deštník, a tahle jeho zapomnětlivost majora tolik rozzuřila, že mu vynadal ještě hůř než kdykoli doposud. Oba krby v bytě příšerně kouřily, a když se musela dokořán otevřít okna, začal major tak rozhořčeně Morgana proklínat, že ten ho vzteky div nevyhodil otevřeným oknem. Teprve když byl Pendennis na ulici, na cestě do klubu, mohl si Morgan řádně zasakrovat.

V Baysově klubu nebylo nijak příjemně. Nedávno tam malovali, čpělo tam barvou a terpentýnem, starý pán se otřel o zeď a na svrchníku s kožešinovým límcem mu na zádech zůstala bílá šmouha. Večeře nebyla dobrá – a v klubu našel tři nejprotivnější lidi z Londýna – starého Hawkshawa, jehož kašel a sípavý hlas musí přece každého vyvést z míry, starého plukovníka Gripleye, který se vždycky zmocní všech novin, a nesnesitelného starého otravu Jawkinse, který se vždycky posadí k sousednímu stolu a podrobně vykládá, kolik ho to na cestách v cizině stálo v kdejakém hostinci. Každá ta osoba a okolnost a všechny dohromady se přičinily, že major Pendennis byl v mizerné náladě – a ke všemu číšník, který mu přinesl černou kávu, bolestně mu šlápl na nohu. Jak se zdá, ani Nesmrtelní nemají nikdy pokoj. Neustále je štve horda Fúrií, které Pendennise pronásledovaly z domova do klubu a z klubu zas domů.

Zatím co byl major z domu, seděl Morgan v pokojíčku u paní domácí, vydatně popíjel horký grog a zahrnoval ji některými z nadávek, jichž se prve dostalo jemu od pána nahoře. Paní Brixhamová se stala jeho otrokyní, jakmile se on stal domácím své bývalé domácí. Koupil od ní pronajímací právo na dům, vyrazil z ní a z jejího syna podpis na směnky a kupní smlouvu, jíž se stal vlastníkem veškerého zařízení, které nešťastná vdova měla v domě. Mladý Brixham byl úředníkem jedné pojišťovny a Morgan ho mohl každým dnem dostat do basy, jak říkal. Paní Brixhamová byla vdova po duchovním – když se pan Morgan zhostil svých povinností v prvním patře, s rozkoší si dával od staré paní přinést zouvák a domácí pantofle. Byla jeho otrokyní. Hezké černé vystříhané profily jejího syna a její dcery i obrázek kostela v Tiddlecotu, kde měla svatbu a kde žil a umřel nebožtík Brixham, pověšené nad krbem v Morganově zadním salónku, to všechno patřilo Morganovi. Vysedával ve vdovině pokojíčku do dvora, ve staré lenošce vycpané žíněmi, která bývala v kaplanově pracovně, a paní Brixhamová mu musila nosit večeři a ustavičně nalévat do sklenice.

Truňk mu, chudinka, kupovala z vlastní kapsy, proto si Morgan zavdával tak vydatně, a když se starý Pendennis vrátil z klubu nahoru do bytu, byl už Morgan po večeři a pil třetí sklenici grogu. Když Morgan uslyšel zvonek, začal jej zuřivě proklínat i majora, a odebral se nahoru k pánovi, teprve když sklenici dopil.

Mlčky vyslechl plísnění za to, že se tak opozdil, a major ani neráčil v jeho uzardělém obličeji a blýskajících očích vyčíst vztek, který jím lomcoval. Starý pán měl u krbu připravenou lázeň na nohy a župan i pantofle. Morgan poslušně poklekl u jeho nohou, aby mu zul boty, a tam dole s bručivým proklínáním poslouchal pánovo spílání shora. Když major vykřikl „Safra, dejte pozor na tu gumu – zatraceně, vždyť mi utrhnete nohu!“, Morgan dole polohlasem vyslovil přání, že by majora nejradši zaškrtil, utopil a srazil mu hlavu.

Po zutí bot bylo nutno panu Pendennisovi vysvléknout kabát, při čemž se komorník musel pánovi hodně přiblížit – tolik, že pán chtě nechtě postřehl, čím se pan Morgan před chvílí zaměstnával, a upozornil ho na to prostou a pádnou mluvou, jakou jsou lidé někdy zvyklí oslovovat své služebnictvo. Pověděl Morganovi, že je ožralé zvíře a že je z něho cítit grog.

Tu Morgana přešla trpělivost – vybuchl a přestal se ohlížet na své podřízené postavení. „Tak já jsem ožralý, co? A zvíře, co? Zatracené zvíře, co, vy ďáble, vy dědku ničemná? Dejte si pozor, abych vám nezakroutil krk a neutopil vás v tamtom vědru vody! Jak si to představujete – že si dám líbit vaši zatracenou drzost, vy starý Parukáči? Myslíte, že se vás leknu, když na mě zacvakáte tou svou slonovinou, co, vy starý rozšklebený paviáne? No tak, jestli jste muž, tak se chyťte se mnou do křížku! Vida ho, zbabělce, jde na mě s nožem!“

„Ještě krok blíž a vrazím ho do vás!“ rozkřikl se major a popadl nůž, který ležel vedle na stole. „Kliďte se dolů, ožralé zvíře, ať už jste z domu venku! Ráno si pošlete pro knížku a pro plat, ať váš drzý ksicht už víckrát nevidím! Už kolik měsíců jste čím dál tím drzejší! Náramně jste zbohatl, tak se už do služby nehodíte. Tak se kliďte, a ven z domu!“

„A kam mám, prosím, tady z toho domu jít?“ zeptal se Morgan. „Nemohlo by to snad počkat do rána – tutyfej lamem šóz, silvapley, mosjé.“

„Ticho, netvore – ven!“ rozkřikl se major.

Morgan se dal do smíchu, dost zlověstného. „Poslyšte, Pendennisi,“ začal už klidněji, „za tu chvíli, co jsem tu s váma v pokoji, vynadal jste mi zvířat, netvorů, psů – sakra, to přec nezapřete! Myslíte, že si to má člověk od druhého nechat líbit? Kolik let už u vás sloužím a co jste se mě už naproklínal – dostával jsem od vás plat, ale co bylo těch nadávek! Copak myslíte, že člověk je pes, že s ním takle mluvíte? Když mám chuť se trochu napít, proč bych vlastně nesměl? Už jsem viděl moc pánů opilých, snad jsem se to naučil od nich. Ale tady z toho domu nepůjdu, vy dědku, a mám vám říct proč? Protože to je můj dům, každý kus zařízení tady patří mně, až na těch vašich pět švestek, vaši sprchu a tu škatuli s parukou. Za každou vaši padesátku liber vám můžu dát stovku, i tomu nafoukanci, vašemu synovci. Dvanáct let vám poctivě sloužím, udělám pro vás všecko, a teď jsem pes, co? Teď jsem zvíře, co? Takle se vyjadřují gentlemani, pro lidi z naší třídy se to nehodí. Ale já si to už nenechám líbit! Dávám výpověď, mám toho už po krk. Už vám dost dlouho češu paruku a utahuju šněrovačku, to vám povídám. Nekoukejte na mě tak zuřivě – sedím tady na svojí židli, todle je můj pokoj – abyste věděl! Teď už přestanu být vaše zvíře, váš netvor, váš pes, pane majore Pendennisi na penzi.“

Když se komorník tak z čista jasna vzbouřil, zapůsobilo to na rozzuřeného majora, jako když do něho uhodí hrom – najednou zchladl, jako by ho někdo polil vědrem ledové vody. Mělo to na jeho zlost utišující účinek, a najednou ho Morganovy řeči začaly zajímat – pojal k svému protivníkovi málem úctu za odvahu, s jakou se mu postavil, jako by byl za starých časů pojal při šermu obdiv k tomu, kdo by ho byl zasáhl fleretem.

„Už nejste v mých službách,“ řekl major. „Tenhle dům je možná váš, ale ten byt je můj, a tak se odtud laskavě vzdálíte. Až zítra ráno spolu vyrovnáme účty, odstěhuji se někam jinam. Ale zatím chci jít spát a vůbec netoužím po vaší společnosti.“

„Však my se vyrovnáme, nebojte se,“ prohlásil Morgan a vstal z židle. „Já jsem s vámi ještě neskončil, ani s vaším příbuzenstvem, ani s rodinou Claveringových, majore Pendennisi – to se ještě dozvíte.“

„Buďte tak hodný a odejděte tady z toho pokoje – jsem unavený,“ řekl major.

„Však vás to ještě řádně unaví, než se my dva spolu vypořádáme,“ odpověděl posměšně Morgan a odešel z pokoje – majora nechal, ať se po tom nesmírně rozčilujícím výstupu vzpamatuje, jak dovede.

Major seděl u krbu a přemítal o nedávných událostech a nevděku služebnictva, o tom, že si bude muset opatřit nového sluhu, a jak je pro člověka jeho věku a životních návyků po čertech nepříjemné rozejít se s komorníkem, na kterého si zvykl – který má recept na leštidlo na boty, co tak pěkně změkčuje kůži a je nepoměrně lepší než každé jiné, který dovede udělat tak chutnou polévku ze skopového a který o něho tak dobře pečoval, když se necítil dobře. „Safra, je to zlá věc ztratit takového člověka, ale musí jít,“ říkal si major. „Má moc peněz a je moc drzý od té doby, co zbohatl. Dnes večer byl hrozně opilý, moc si dovoloval. Musíme se rozejít a já se musím odtud vystěhovat. Safra, mám ten byt rád – jsem tady zvyklý. V mém věku je moc nepříjemné měnit byt.“ A tak podobně starý pán přemítal. Sprchová lázeň mu udělala dobře – rozjařila ho a zapomenutý deštník a zápach v klubu po malování se mu brzy vytratily z mysli. „Vem ďas toho drzého padoucha! Tak dokonale mi rozuměl, co potřebuji – nejlepší sluha v celé Anglii!“ Uvažoval o svém sluhovi tak, jako člověk uvažuje o svém koni, na kterém se mu dobře jezdilo a na kterém ujel spoustu mil – najednou pod ním ten kůň padne a člověk se už na něm necítí bezpečně. Jak ho k ďasu nahradit? Kde sehnat druhé takové zvíře?

Major tam seděl, pohřížen v takovýchto smutných úvahách – byl v županu, odložil paruku (nedávno do ní pan Truefitt přidal trochu šedivých vlasů, takže major v ní vypadal přirozeněji a důstojněji) a uvázal si na hlavu šátek – a tu se ozvalo slabé klepání na dveře, které za chvíli otevřela paní domácí.

„Pro pána krále, paní Brixhamová!“ zvolal major, zděšený, že ho dáma vidí v jeho simple appareil před spaním. „Je už – je už hodně pozdě, paní Brixhamová.“

„Ráda bych si s vámi pohovořila, pane majore,“ řekla domácí velmi lítostivě.

„Patrně o Morganovi, že? Asi se zatím zchladil u pumpy. Nemohu ho vzít zpátky, paní Brixhamová. Vyloučeno. Už dřív jsem si umínil, že se musíme rozejít, hned jak jsem se dověděl o těch jeho směnečních obchodech – asi jste už o nich také slyšela, paní Brixhamová, ne? Jo, můj sluha je teď kapitalista, safra!“

„Ach, pane majore, zakusila jsem to na vlastní kůži. Před pěti lety jsem si od něho vypůjčila trochu peněz – splatila jsem mu je už mnohonásobně, ale přece mě má úplně v moci. Přivedl mě na mizinu, pane majore! Patří mu teď všechno, co jsem měla. Je to hrozný člověk.“

„Ano, paní Brixhanová? Tant pis – je mi vás ukrutně líto, také proto, že se teď musím od vás vystěhovat – a bydlím tu už tak dlouho! Ale jakáž pomoc – musím pryč.“

„Říká, že musíme pryč všichni, pane majore,“ rozplakala se nešťastná vdova. „Před chvílí přišel od vás dolů – předtím pil, a pak je vždycky hrozně zlý – a řekl, že jste ho urazil, že jste s ním zacházel jako se psem a mluvil jste na něho hrubě. Zaklínal se, že se pomstí, a – a já jsem mu dlužna sto dvacet liber, pane majore – má v kapse kupní smlouvu na veškeré mé zařízení – a on říká, že mě vyžene z domu a mého George dostane do vězení. Ten člověk je zkáza naší rodiny, pane majore!“

„Je mi vás ukrutně líto, paní Brixhamová – posaďte se, prosím. Co mohu dělat?“

„Nemohl byste se u něho za nás přimluvit? George mu hned dá půl svého platu a dcera také může něco poslat. Kdybyste tu aspoň zůstal, pane majore, a zaplatil činži na čtvrt roku napřed –“

„Má milá paní, já bych vám moc rád zaplatil činži na čtvrt roku dopředu, kdybych tady zůstal. Ale to nejde, a já si přece nemohu dovolit, abych vyhodil dvacet liber, má milá paní. Jsem chudák, důstojník na penzi, musím počítat s každým šilinkem, který mám. No, kdyby šlo o pár liber – řekněme pět – no, neříkám – udělám to ohromně rád a tak dále, s radostí vám je ráno dám, ale – ale už je hodně pozdě a já jsem dnes přijel vlakem.“

„Děj se vůle boží, pane majore,“ řekla nebohá žena a osušila si oči. „Musím už nějak nést svůj osud.“

„Je ukrutně zlý, paní Brixhamová, a já vás co nejupřímněji lituji. Řekněme – řekněme, že to bude deset liber, jestli dovolíte. Dobrou noc.“

„Pane majore, když Morgan přišel dolů a když – když jsem ho tolik prosila, aby se nade mnou smiloval, když jsem mu řekla, že je zkáza mé rodiny, on na to řekl něco, čemu jsem dobře nerozuměla – že bude zkázou každé rodiny v domě – že ví něco, co vás zničí – že mu budete muset zaplatit za svou – za to, že jste byl na něho drzý. Musím – musím se vám přiznat, pane majore, že jsem před ním padla na kolena, a on strašně zaklel a řekl, že vás také dostane na kolena.“

„Mě? Safra, tohle ale je legrace! Kde je ten zatracený darebák?“

„Odešel z domu, pane majore. Říkal, že vás uvidí ráno. Ach, prosím vás, zkuste to a obměkčte ho, zachraňte mě a mého nebohého hocha!“ S tou prosbou vdova odešla – probdít bezesnou noc a děsit se hrůzného rána.

Ta poslední slova, která se týkala jeho osoby, majora tolik dopálila, že v úvahách o svém případu zapomněl na soucit s paní Brixhamovou.

„Mě na kolena?“ říkal si, když uléhal do postele. „Zatrolená drzost! Viděl mě jakživ někdo na kolenou? Co na mne ten lotr k ďasu ví? Safra, vždyť jsem už dvacet let neměl žádný milostný poměr! Ale já si z něho nic nedělám!“ Starý válečník se na posteli obrátil a spal jako dřevo – události toho dne ho velmi rozrušily a pobavily – byl to poslední den v Bury Street, jak si pevně umínil. „To přece nejde, abych tu bydlel dál, když můj komorník je tady domácí pán a majitelka domu je na mizině. Jak bych té nebohé ženě mohl prospět? Dám jí dvacet liber – mám přece těch dvacet liber, co mi před chvílí vrátil Warrington – ale co jí to pomůže? Bude potřebovat víc, mnohem víc, daleko víc, a ten kormorán Morgan to všechno zhltne. Ne, safra, já si to nemohu dovolit, abych se stýkal s chudými lidmi, a tak dám zítra sbohem – paní Brixhamové i panu Morganovi.“

KAPITOLA LXVIII
Major nedá ani peníze, ani život

Nazítří časně ráno otevřel majorovi okenice Morgan, který přišel jako obvykle s dokonale vážným a uctivým obličejem a přinesl majorovi šaty, konve vody a pečlivě vybrané doplňky obleku.

„Tak to jste vy?“ zavolal na něho starý pán z postele. „Ale já vás nechci zpátky, rozumíte?“

„Já o to taky ani trochu nestojím, majore Pendennisi,“ odpověděl Morgan přísně a důstojně, „nebudu vám už sloužit, a nikomu jinému. Ale chci, abyste měl pohodlí, dokud bydlíte v mém domě, a tak jsem přišel, abych udělal, co je zapotřebí.“ A znovu, tentokrát naposled, rozložil Morgan na stolku stříbrné toaletní potřeby z neceséru a nabrousil o řemen blyštivou břitvu.

Po těchto přípravách spustil na majora nepopsatelně slavnostně: „Myslel jsem, že asi budete potřebovat nějakého slušného člověka, dokud si nějakého nenajdete sám, tak jsem včera řekl jednomu mladíkovi, a tady je.“

„Vida!“ řekl starý válečník na svém polním lůžku.

„Byl v nejlepších rodinách a můžu se zaručit, že to je slušný člověk.“

„Jste ohromně roztomilý,“ ušklíbl se starý major. Po událostech minulého večera zašel si totiž Morgan do svého klubu U Čertova kola a zastihl tam Frosche, komorníka, který se právě vrátil z cest v cizině s mladým lordem Cubleyem, a jelikož byl prozatím volný, Morgan mu vysvětlil, že „se hrozně chytil se svým starým a hodlá toho zaměstnání vůbec zanechat, a tak jestli Frosch potřebuje provizorní místo, mohl by je snad dostat, kdyby se dostavil do Bury Street.“

„Jste velice roztomilý,“ řekl major, „a jsem přesvědčen, že se na vaše doporučení mohu naprosto spolehnout.“

Morgan se začervenal – tušil, že si pán z něho dělá legraci.

„Ten člověk vás už obsluhoval, pane majore,“ řekl nesmírně důstojně. „Lord De La Pole ho přenechal svému synovci, mladému lordu Cubleyovi, a ten si ho vzal s sebou na cesty do ciziny, ale Froschovi se potom nechtělo na jejich zámek, protože je choulostivý na plíce a zimu ve Skotsku nesnáší, a tak by vám mohl zatím posloužit, jesli si přejete.“

„Opakuji znovu, že jste nesmírně pozorný a roztomilý,“ řekl major. „Pojďte dál, Froschi – přišel jste mi náramně vhod – pane Morgane, budete tak nesmírně laskav a –“

„Já mu ukážu všechno, co potřebuje vědět, pane majore, a jak jste to zvyklý mít. Budete, prosím, snídat doma, nebo v klubu, pane majore?“

„S vaším laskavým dovolením se nasnídám tady a potom spolu vyřídíme naše záležitosti.“

„Prosím.“

„A budete teď tak laskav a odejdete z pokoje?“

Morgan se vzdálil – nesmírná zdvořilost bývalého zaměstnavatele mu byla téměř stejně k zlosti jako jeho nejroztrpčenější poznámky. A zatím co se major věnuje svému tajuplnému strojení, my se rovněž cudně vzdálíme.

Po snídani major Pendennis se svým novým pobočníkem začali konat přípravy k stěhování. Majorova staromládenecká domácnost nebyla moc složitá. Neměl zbytečně velkou garderobu. Jinak měl jen bibli (po matce), cestovního průvodce, Penův román (elegantně vázaný v kůži), Depeše vévody z Wellingtonu, několik rytin, map a portrétů toho slavného vojevůdce, i generála, pod nímž major Pendennis sloužil v Indii – to byla veškerá jeho literární a umělecká sbírka. Byl vždy připraven, aby mohl v několika hodinách vyrazit na pochod – na půdě měl dosud bedny, v nichž si někdy před patnácti lety přivezl svůj majetek do Bury Street, a ty až až stačily pojmout veškeré jeho vlastnictví. Mladá žena, která v domě konala hrubou práci a kterou paní domácí znala jen jako Betsy, kdežto pan Morgan jen jako otrokyni, snesla ty bedny z místa jejich odpočinku a pod dozorem obávaného Morgana je poslušně oprášila a očistila. Morgan se choval nepřístupně a důstojně. Paní Brixhamové se dosud nezmínil ani slovem o tom, čím jí minulého večera vyhrožoval, ale tvářil se, jako by byl schopen ty hrozby splnit, takže nebohá vdova s hrůzou čekala, jaký ji stihne osud.

Starý Pendennis, ozbrojen holí, dozíral na balení svých svršků, čehož se podjal Frosch, a Otrokyně zatím pálila všechny jeho papíry, které si nehodlal uschovat, otvírala dokořán skříně, dokud se úplně nevyprázdnily. Konečně už byly všechny bedny a kufry zavřené, až na majorův psací pultík, na němž měl provést závěrečné vyúčtování s Morganem.

Ten se pak objevil se svými knihami. „Přál bych si s vámi mluvit mezi čtyřma očima, pane majore, budete snad tedy tak laskav a požádáte Frosche, aby šel zatím dolů,“ řekl Morgan, hned jak vešel do pokoje.

„Sežeňte zatím dvě drožky, Froschi, buďte tak hodný – a počkejte dole, dokud na vás nezazvoním,“ řekl major. Morgan Frosche vyprovodil až dolů, díval se za ním, jak vyšel na ulici a jde-li skutečně vyřídit své poslání, načež se vytasil se svými účetními knihami. Účtování bylo jednoduché a vyřídilo se velmi snadno.

„A teď, pane majore, když jsme spolu vyrovnali tydle účty,“ řekl Morgan, strčil do kapsy šek, jejž dostal od pána, a parádně to potvrdil svým podpisem v knížce, „rád bych si s vámi promluvil tak, jak se patří mezi muži – musím vám oznámit, že mám v rukou určité informace.“ Morgan sám sebe moc rád poslouchal – byl to člověk, který si liboval v řečnění před obecenstvem, kdekoli se k tomu naskytla příležitost: v klubu či v pokojíku domovnice.

„A smím se prosím zeptat jakého druhu?“ otázal se major.

„Jsou to informace velmi cenné, pane majore, jak moc dobře víte. Vím o jednom manželství, které není žádné manželství – o jednom váženém baronetovi, který je ženatý asi tak jako já – a o jeho manželce, která je provdaná za někoho jiného, jak víte i vy, pane majore.“

Pendennis ihned pochopil všechno. „Aha, tohle je tedy vysvětlení, proč jste se choval tak drze. Patrně jste poslouchal za dveřmi,“ řekl a zatvářil se velice povýšeně. „Když jsem tehdy byl v tom hostinci, zapomněl jsem se podívat klíčovou dírkou, jinak bych byl asi tušil, kdo má na ní ucho.“

„Doufám, že i já můžu mít určité svoje záměry, zrovna tak, jako je máte vy,“ odpověděl Morgan. „Můžu si shánět informace, můžu podle těch informací jednat a můžu zjistit, že to jsou informace cenné, zrovna tak jako každý jiný. Copak chudák sluha nemůže mít občas taky kousek štěstí jako nějaký velký pán? Jen se netvařte tak povýšeně, pane majore, nehrajte si přede mnou na aristokrata. Na todle já jenom pískám. Jsem přece Angličan, a zrovna tak dobrý jako vy.“

„Co tímhle vším k ďasu chcete dokázat? A co má se mnou co společného to tajemství, které jste odhalil – to bych moc rád věděl,“ zeptal se velmi vznešeně major Pendennis.

„Co má s váma společného? Vida, jak jste velkopanský! A co má asi společného s vaším synovcem, že? Co má společného s tím, že se váš synovec má dostat do parlamentu, a se zločinem dvojženství? Co má s tímhle vším společného? Copak myslíte, že jste jediný, kdo to tajemství zná a vytluče z něho peníze? No tak, pane majore, nerozdělíme se napolovic? Já jsem to tajemství odhalil taky. Podívejte se, rád bych se s váma rozumně dohodl. Postarejte se, aby mi to stálo za to, a já si tu věc nechám pro sebe. Pan Artur může dostat mandát i bohatou nevěstu, když si to přejete – já se s ní oženit nechci. Ale dostanu z toho svůj podíl, jako že se jmenuju James Morgan. A jesli ne –“

„A jestli ne, Morgane – tak co?“ otázal se Pendennis.

„Jesli ne, tak to píchnu a povím všechno. Claveringa zničím – udám ho i jeho ženu z bigamie – na to můžete vzít jed! A vašemu nadějnému synovci to manželství zatrhnu – dokážu, že on i vy jste o tomhle tajemství věděli a chtěli jste ho použít, abyste si na siru Francisovi vymohli ten mandát a na jeho ženě její majetek.“

„Můj synovec toho o téhle věci ví asi tolik jako novorozeně,“ protestoval zděšeně major. „Neví o něm zrovna tak jako lady Claveringová a slečna Amoryová.“

„Todle si vykládejte hlupákům, pane majore,“ odpověděl komorník, „ale na mě takovédle řeči neplatí.“

„Vy mě podezíráte z lhaní, vy padouchu?“

„Prosím, žádné nadávky! Mně na tom vůbec nezáleží, jesli mluvíte pravdu, či ne. Povídám vám, pane majore, chtěl bych z tohodle jen vytřískat malou roční rentu – mám vás přece všechny v hrsti a nejsem takový hlupák, abych vás pustil. Tak bych myslel, že by vám to vůbec nic neudělalo, kdybyste se všichni složili tak na pět set ročně na moje jméno. Vyplaťte mě za příští čtvrtletí, a já budu zticha jako myš. Vystavte mi šek na stopětadvacet liber, šekovou knížku máte támle na stole.“

„A mám tam taky něco jiného!“ rozkřikl se starý pán. V psacím pultíku, na nějž komorník ukázal, byla malá dvouhlavňová bambitka, která dříve patřila bývalému majorovu nadřízenému, vrchnímu veliteli v Indii, a která ho provázela na mnohých válečných taženích. „Ještě slovo, vy darebáku, a zastřelím vás jako vzteklého psa! Přestaňte, nebo – k ďasu, udělám to okamžitě! Cože, vy se na mne chcete vrhnout, co? Chcete udeřit starého člověka, vy prolhaný zbabělče? Na kolena a pomodlete se, protože vás čeká smrt, jak je bůh nade mnou!“

Majorovi hořel obličej vztekem a Morgan se na něho chvíli díval ustrašeně, ale v příštím okamžiku s výkřikem „Vražda!“ přiskočil k otevřenému oknu, pod nímž byl právě strážník na své služební obchůzce. „Vražda! Policie!“ zařval Morgan.

K jeho překvapení major Pendennis odstrčil stůl, přikročil k druhému oknu, rovněž otevřenému, a kývl na strážníka. „Pojďte sem nahoru, prosím vás,“ řekl a šel se postavit před dveře.

„Vy mizerný zbabělče!“ spustil na Morgana. „Ta bambitka už patnáct let není nabitá, jak byste sám dobře věděl, kdybyste nebyl takový sketa. Ten strážník sem přijde, já ho zavolám nahoru a nechám vám prohledat kufry – mám oprávněné podezření, že jste zloděj. Vím to určitě. Odpřisáhnu, že ty věci patří mně.“

„Vždyť jste mi je dal – vždyť jste mi je dal!“ křičel Morgan.

Major se dal do smíchu. „To uvidíme,“ řekl a provinilý komorník si vzpomněl na několik jemných košil s batistovou náprsenkou – jednu hůl se zlatým knoflíkem – na kukátko, které zapomněl vrátit a jehož si zvykl užívat tak jako i některých součástek majorovy garderoby, jež starý dandy už nenosil, a proto se po nich nesháněl.

Strážník přišel v doprovodu vystrašené paní Brixhamové a její služebné pro veškerou práci, která strážníkovi otevřela domovní dveře a jen s nesnázemi je zas mohla zavřít před zájemci z ulice, žádostivými se dovědět, co se tam vlastně strhlo. Major ihned spustil:

„Tohohle opilého darebáka jsem musel propustit – včera večer i dnes ráno mě urážel, a dokonce se na mne vrhl. Jsem starý člověk, tak jsem popadl bambitku. Vidíte, že není nabitá, a tenhle sketa se dal do křiku, ještě než jsem z ní vystřelil. Jsem rád, že jste přišel. Obvinil jsem ho, že mi ukradl mé věci, a tak si přeji, abyste mu prohledal kufry a pokoj.“

„Tu sametovou pláštěnku jste na sobě neměl už tři roky, ani ty vesty, a ty košile taky ne, tak jsem myslel, že si je můžu vzít – a – a – to kukátko jsem chtěl vrátit, přísahám!“ křičel Morgan v zuřivém vzteku a strachu.

„Slyšíte, sám se doznává, že je zloděj,“ řekl klidně major. „Už léta je v mých službách a já jsem s ním jednal co nejlaskavěji, měl jsem k němu důvěru. Tak teď půjdeme nahoru a prohledáme mu kufry.“

Pan Morgan měl v těch kufrech věci, které by byl asi rád ukryl před veřejností. Při svých směnečných čachrech opatřoval zákazníkům nejen peníze, ale i zboží. Marnotratným mladíkům dodával tabatěrky, ozdobné jehlice, šperky, obrazy a doutníky, a byly to doutníky a šperky velice pochybné jakosti. Kdyby byly bývaly vystaveny na podívanou v policejní strážnici, kdyby se bylo jeho tajné zaměstnání odhalilo a kdyby se byly u něho nalezly různé předměty patřící majorovi, které si komorník spíš přivlastnil, než ukradl – to by Morganově reputaci určitě nebylo prospělo. Byla na něho žalostná podívaná, jak byl strachem bez sebe.

„Tak on mě zničí, co?“ pomyslil si major. „Ale já mu teď ukážu, jak s ním dovedu zatočit a skoncovat!“

Tu se však zarazil. Pohlédl do vystrašeného obličeje paní Brixhamové a v té chvíli si rozvážil, že kdyby se ten člověk dostal před vyšetřujícího soudce a do vězení, mohl by odhalit věci, které by bylo líp utajit, a že by tedy bylo lepší nejít na toho zoufalce moc zprudka.

„Počkat, pane strážníku,“ řekl. „Rád bych si s tímhle člověkem promluvil mezi čtyřma očima.“

„Mám na vaše udání pana Morgana zatknout?“ zeptal se strážník.

„Ještě jsem žádné udání nepodal,“ odpověděl major a vrhl na komorníka významný pohled.

„Děkuju vám, pane majore,“ potichu šeptl Morgan.

„Buďte tak laskav, pane strážníku, jděte za dveře a počkejte tam. – No tak, Morgane, chtěl jste si se mnou zahrávat, ale to se vám nepovedlo, můj milý. Ne, safra, tohle se vám nepovedlo, ačkoli jste měl v ruce trumfy – tak teď musíte klopit, když jste prohrál, vy lotře!“

„Ano, musím.“

„Teprve minulý týden jsem se dověděl, jakými čachry se zabýváte, vy padouchu. Mladý De Boots od modrých ve vás rozpoznal člověka, který chodí do kasáren a dělá tam všelijaké obchody, z jedné třetiny s penězi, z jedné s kolínskou vodou a z jedné s francouzskými rytinami, vy zatracený sketo, vy darebáku! Já jsem ze svých věcí nepohřešil nic a nezáleží mi ani za mák na tom, co jste mi vzal, vy hlupáku – vystřelil jsem nazdařbůh a strefil jsem se – safra, strefil jsem se znamenitě! Vždyť jsem starý voják, saprlot!“

„Co mi chcete, pane majore?“

„Hned vám to povím. Ty směnky patrně máte u sebe, v té velké kožené náprsní tašce, co? Slíbíte mi, že tu směnku od paní Brixhamové spálíte?“

„Nevzdám se přece svého majetku,“ protestoval komorník.

„Před pěti roky jste jí půjčil šedesát liber. Od té doby vám ona a ten chudák z pojišťovny, její syn, splácejí rok co rok padesát liber a vy jste jí odkoupil nábytek a musela vám vlastnoručně podepsat, že jste jí za něj zaplatil sto padesát liber. Řekla mi to včera večer. Člověče, vy jste té ženské řádně pustil žilou!“

„Já tu směnku nedám,“ řekl Morgan. „Nedám, jako že jsem –“

„Strážníku!“ vzkřikl major.

„Tak já vám ji dám,“ řekl Morgan. „To jste gentleman, takle mě vydírat?“

„Budu vás potřebovat za chvíli,“ řekl major strážníkovi, který vešel do dveří, načež za nimi zase zmizel.

„Ne, milý pane,“ pokračoval major, „já vůbec netoužím po nějakých dalších peněžních transakcích s vámi, ale vyhotovíme tady takový kousek papíru, který mi laskavě podepíšete. Ne, počkat – sám to sepíšete. V poslední době jste se ohromně zdokonalil v psaní, máte teď moc pěkný rukopis. Tady si sedněte a pište, prosím – tady u toho stolu – tak – počkejme, semhle by mělo přijít datum. Pište: Bury Street, St. James’s, 21. října 18––.“

Morgan psal, jak mu nelítostný major diktoval, a ten pokračoval:

„Já, James Morgan, jsem jako úplný žebrák dostal místo sluhy u pana Artura Pendennise z Bury Street, St. James’s, majora ve službách Jejího Veličenstva. Dosvědčuji tímto, že jsem u svého zaměstnavatele měl patnáct let pěkný plat a dobré zaopatření. – Tohle jistě nepopřete,“ dodal major.

„Dobré zaopatření,“ opakoval Morgan.

„Za tu dobu jsem si přičinlivostí a obezřelostí nahromadil tolik peněz,“ diktoval major dál, „že jsem mohl koupit dům, v kterém bydlí můj zaměstnavatel, a mimo to mám ještě nějaké úspory. Mezi jinými osobami, na kterých jsem vydělal peníze, mohu jmenovat svou nynější nájemnici paní Brixhamovou. Před pěti lety jsem jí půjčil šedesát liber a ona mi splatila celkem dvě stě padesát liber, mimo to mi ještě dala vlastnoručně podepsaný dlužní úpis na sto dvacet liber, který jí vracím na přání svého bývalého zaměstnavatele, majora Artura Pendennise. Tímto jí uvolňuji též zařízení domu, na které mám kupní smlouvu. – Máte to napsané?“

„Kdyby tadle bambitka byla nabitá, asi bych vám prohnal kouli hlavou,“ řekl Morgan.

„Kdepak, to byste neudělal. Vám moc záleží na vašem vzácném životě, můj milý,“ odpověděl major. „Tak pište dál – nový odstavec!“

„Za to, že byl na mne můj zaměstnavatel hodný, kradl jsem mu jeho věci – doznávám se, že jsou nahoře v mých kufrech. Mimo to jsem se dopustil lží o jeho příbuzných a ještě jedné vážené rodině, které vzhledem k tomu, jak je vůči mně shovívavý, odvolávám a vyslovuji politování, že jsem se dopustil lží a kradl věci. Prohlašuji tímto, že nejsem věrohodný a že se v budoucnosti – ano, to tam musíte napsat – hodlám polepšit. Podpis: James Morgan.“

„Vem mě ďas, jesli todle podpíšu!“ rozkřikl se Morgan.

„To se vám stane beztak, můj milý, ať tohle podpíšete, nebo ne,“ řekl major a sám se svému vtipu zasmál. „Abyste věděl, já tohohle papíru nepoužiji, ledaže – ledaže byste mě k tomu donutil. Doufám, že mi paní Brixhamová a ten strážník tohle podepíšou jako svědci a nebudou si to ani chtít přečíst. Té staré paní vrátím její vlastnoruční dlužní úpis a řeknu jí, že vy dva jste spolu vyrovnáni, což vy jistě potvrdíte. Vidím, že už je tu Frosch s drožkou pro moje kufry – odstěhuji se do hotelu. – Tak, už můžete dál, pane strážníku – my jsme s panem Morganem ten malý spor už urovnali. Jestli paní Brixhamová laskavě podpíše tenhle papír, a uděláte to i vy, pane strážníku, budu vám oběma velice zavázán. Paní Brixhamová, vy a váš vážený domácí pán, pan Morgan, jste teď spolu vyrovnáni. Blahopřeji vám! Tak, a teď ať přijde Frosch a zabalí všechno ostatní.“

Pod důstojným dozorem Morganovým potom Frosch s pomocí Otrokyně snesl bedny majora Pendennise do čekající drožky a paní Brixhamová využila příležitosti, že její pronásledovatel se vzdálil, přistoupila k majorovi s přáním, aby mu požehnala nebesa, jejímu zachránci a nejlepšímu a nejhodnějšímu nájemníkovi. Major jí podal prst, načež mu skromná paní udělala pukrlátko a chystala se spustit plačtivý chvalozpěv na rozloučenou, ale major jí to zarazil a vyšel z domu – pěšky do hotelu v Jermyn Street, kam bylo od Morganova činžáku jen pár kroků.

Morgan se za svým odcházejícím hostem díval z okna salónku a vysílal za ním všechno možné, jenom ne požehnání, ale neohrožený starý pán se ho nemusel bát, a když se svou holí hrdě odcházel, vrhl na něho náramně opovržlivý a posměšný pohled.

Major Pendennis opustil dům v Bury Street teprve před několika hodinami a pan Morgan důstojně zažíval své otium v domovních dveřích, díval se ven do večerní mlhy a kouřil doutník, když se přede dveřmi znenadání objevil pan Artur Pendennis, hrdina tohoto příběhu.

„Strýc asi není doma, že, Morgane?“ zeptal se toho důstojného pána – dobře věděl, že kouřit v majorově přítomnosti je úplná velezrada.

„Pan major tu není,“ odpověděl vážně Morgan – uklonil se, ale ani se nedotkl elegantní čepičky na hlavě. „Major Pendennis se dnes odtud odstěhoval, prosím, a já už nemám čest být v jeho službách.“

„Ták? A kde je?“

„Myslím, že se přechodně ubytoval v Coxově hotelu v Jermyn Street,“ odpověděl Morgan a za chvilku dodal: „Přijel jste do města na delší dobu, prosím? Nastěhoval jste se do svého bytu? Byl bych rád, kdybyste mi prokázal čest a přijal tam mou návštěvu – byl bych vám vděčný, kdybyste mi věnoval čtvrthodinku.“

„To chcete, aby si vás strýc zase vzal zpátky?“ zeptal se vyzývavě a dobromyslně Artur.

„Kdepak, nic takového, pro mne za mne ať si jde –,“ odpověděl Morgan a zlostně blýskl očima, ale hned se zarazil. „Ne, prosím, to děkuju,“ řekl už mírněji. „Rád bych si promluvil jen s váma o něčem, co se týká vás – nebo byste snad byl tak laskav a vešel na chvilku do mého domu?“

„Jestli je to jen na pár minut, rád vás vyslechnu, Morgane,“ odpověděl Artur a pomyslil si: „Asi chce, abych se za něho přimluvil!“ A vešel dovnitř. V průčelních oknech už viselo oznámení, že ty pokoje jsou k pronajmutí. Pan Morgan uvedl Pena do jídelny, nabídl mu židli, pak se i sám posadil a ihned mu podal zprávu o věcech, jež jsou čtenáři už známé.

KAPITOLA LXIX
Pendennis počítá, co mu to vynese

Náš přítel přijel do Londýna teprve ten den jen na krátkou návštěvu, nechal své spolucestující, které s sebou přivezl ze západu, v jednom hotelu a pospíšil si do svého bytu v Lamb Court, zalitého sluncem natolik, kolik ho vůbec pronikne do té chmurné, ale nikoli zcela bezútěšné budovy. Sluneční svit je tam nahrazen svobodou – templáři sice na to bydlení bručí, ale žije se jim tam dobře. Sluha Penovi oznámil, že pan Warrington je také doma, a tak Artur ovšem běžel rovnou k příteli – jako za starých časů byl jeho pokoj provoněn kouřem z dýmky a George opět seděl nad články do novin a kritikami. Přivítali se navzájem drsně a srdečně, jak je zvykem mezi mladými Angličany – ale pod tím hrubým povrchem je hodně tepla a vlídnosti. Warrington vyňal dýmku z úst a s úsměvem řekl: „No tak, mladíku!“ Pen k němu přistoupil, podal mu ruku a řekl: „Jak se vede, kamaráde?“ A tak se tedy přivítali dva přátelé, kteří se neviděli kolik měsíců. Alphonse a Frédéric by se jeden druhému byli vrhli v objetí s výkřiky: „Ce bon coeur! Ce cher Alphonse!“ Max a Wilhelm by si byli jeden druhému vlepili na kníry aspoň půl tuctu hubiček navoněných havanským tabákem. Dva Britové si řeknou: „No tak, mladíku!“ a „Jak se vede, kamaráde?“ – a to třeba jeden druhému teprve včera zachránil život. Zítra si už ani nepodají ruku a u snídaně se přivítají jen kývnutím hlavy. A přitom mají k sobě navzájem nejvřelejší důvěru a úctu – rozdělili by se spolu o peníze – kdyby jeden slyšel, že druhého někdo napadá, spustil by o příteli nejhlučnější a nejnadšenější chvalozpěv – ale rozloučí se pouhým „sbohem“, vítají se jen slovy „jak se vede?“ a za celou dobu mezitím si třeba ani nepíší. Anglické přátelství je zajímavě cudné a zachovává prapodivné stoické dekorum! „Pravda, my nedáváme svoje city tak nápadně najevo jako tihle zpropadení cizinci!“ řekne Hardman, který přátelství nejen nedává najevo, ale jakživ ho vůbec nebyl ani schopen.

„Byls ve Švýcarsku?“ zeptá se Pen. – „Byl,“ odpoví Warrington. „Nesehnal jsem tam ani špetku tabáku, který by se dal kouřit, až teprve ve Štrasburku – tam jsem dostal aspoň Caporal.“ Je pravděpodobně ještě plný vší té nádhery, kterou viděl, a silných dojmů, jež v něm zanechala velkolepá díla přírody. Ale jeho nadšení je plaché, nedovede se s ním svěřit ani nejbližšímu příteli a halí je do oblaků tabákového dýmu. Někdy večer, až bude ve sdílné náladě, rozpovídá se snad víc nebo se vřele a upřímně rozepíše o tom, o čem se ostýchá mluvit. Teprve v literárním díle se projeví jeho dojmy i zážitky z cest, a učenost, jíž se v rozhovoru nikdy nechlubí, oživí jeho sloh výstižnými náznaky a skvělými metaforami, zpestří jeho bohatý slovník a nabrousí jeho vtip.

Warrington vypráví o místech, která na své cestě navštívil. Byl ve Švýcarsku, v severní Itálii a v Tyrolsku – vrátil se domů přes Vídeň, Drážďany a po Rýně. Mluví o těch místech plachým, nabručeným hlasem, jako by se o tom všem raději ani nezmiňoval a jako by z těch všech zážitků byl úplně nešťastný. Když starší přítel takhle pochmurně a stručně vylíčí svou cestu, začne mluvit mladší. Byl na venkově – hrozně se tam nudil – ta volební kampaň je hrozná otrava – přijel do města na pár dní a zase – zase pojede někam k Tunbridge Wells, k známým – to bude také hrozná nuda. Je nesmírně těžké přimět Angličana, aby se přiznal, že je šťastný!

„A co ten mandát, Pene? Máš ho dobře zajištěný?“ zeptá se Warrington.

„Moc dobře – jakmile se parlament sejde a vypíší se nové volby, Clavering bude rezignovat a já si vlezu na jeho místo,“ odpoví Pen.

„A pro kterého krále bude Bezonian řečnit a umírat?“ zeptal se Warrington. „Budeme se bít za liberálně konzervativní stranu, nebo za vládní, nebo na svou vlastní pěst?“

„Hm, o politiku tolik nejde – mezi politikou, jak ji dělá ten či onen, není skoro žádný rozdíl. Já nemám tolik lánů půdy, abych se bil za ochranná cla – snad bych se za ně nebil, ani kdyby mi patřila veškerá půda v hrabství. Půjdu více méně s vládou, v některých sociálních otázkách budu snad pokrokovější – v těch, které jsem teď o prázdninách studoval. Neušklíbej se, ty cyniku, já jsem opravdu studoval program modrých a hodlám se silně angažovat v otázkách zdravotních a kolonizačních.“

„Vyhrazujeme si tedy právo hlasovat proti vládě, ačkoli jinak jsme na její straně. Ale především jsme na straně lidu. Máme přednášky v claveringské vzdělávací společnosti a podáváme si ruku s inteligentními dělníky. Jsme přesvědčeni, že volební právo by mělo být značně rozšířeno, a přitom se nezdráháme přijmout jednou nějakou úřední funkci, až sněmovna vyslechne několik našich bombastických řečí a vládní místa nás konečně správně ocení.“

„Já nejsem Mojžíš,“ řekl Pen obvyklým, poněkud melancholickým tónem. „Nedostal jsem na hoře přikázání z nebes, abych je přinesl lidem dole. Já na té hoře nemám vůbec co dělat a nemíním být vůdcem a reformátorem lidstva. Na to nemám dost silnou víru ani nejsem natolik ješitný či pokrytecký. Nikdy nebudu lhát, Georgi, to ti slibuji – smířím se pouze s takovou lží, která je nutná, která je už berná mince a nemůže se stáhnout z oběhu, protože jinak by nastaly poruchy. Dovol člověku aspoň to, aby směl mít sklon ke skepticismu. Když budu mít za to, že bych sněmovně mohl povědět něco prospěšného, tak to řeknu – budu pro každé dobré opatření – a když mi nabídnou nějaké slušné místo, tak je přijmu a budu si blahopřát. Ale nikdy nebudu pochlebovat žádné velké osobnosti ani davu. A teď jsem ti toho o své politice pověděl tolik, kolik toho o ní vím sám. Proč bych měl být whig? Whigovština přece není žádné božské zřízení. Proč bych nehlasoval s liberálními konzervativci? Udělali pro náš národ tolik, kolik by whigové nikdy nebyli udělali, nebýt jich. A kdo má zásluhu na tom, že se obojí obrátili na jinou víru? Radikálové a celý národ. Podle mého názoru má Morning Post často pravdu a Punch ji často nemá. Netvrdím, že patřím k povolaným, ale proč nevyužít příležitosti, když se naskytne? Parlons d’autre chose.“

„Když pomineme ctižádost, leží ti nejvíc na srdci láska, co?“ otázal se Warrington. „Nu, jak prosperují tvé mladé lásky? Hodláme vstoupit do stavu manželského a dát výpověď z bytu v Lamb Court? Chceš se dát se mnou rozvést, Arture, a pojmout manželku?“

„Patrně. Je velice dobrosrdečná a temperamentní. Dovede zpívat a nemá nic proti kouření. Bude mít slušné jmění – nevím přesně kolik – ale strýc si ohromně moc slibuje od štědré Begum, říká, že dá dceři moc pěkné věno. Myslím, že mě má Blanka docela ráda,“ řekl Artur s povzdechem.

„To znamená, že nám přijdou vhod jak její polibky, tak i její peníze.“

„Copak jsme už kolikrát neřekli, že život je obchodní transakce?“ namítl Pendennis. „Nepředstírám, že se kvůli ní utrápím. Řekl jsem jí dost upřímně, co si má myslit o mých citech, a – a tak jsem se s ní zasnoubil. V poslední době, obzvláště v posledních dvou měsících, co jsem byl na venkově a hodně jsem s ní byl pohromadě, zdá se mi, že mě má čím dál tím raději – dopisy, co mi píše, a obzvláště ty, co píše Lauře, to zřejmě potvrzují. Dopisy, co jí píši já, jsou docela prosté – žádné vášnivé projevy ani přísahy, rozumíš – ale takové, jako by to byla už affaire faite – je z nich vidět, že mi nezáleží, aby se sňatek uspíšil, ani aby se odkládal.“

„A co Laura?“ zeptal se Warrington bez rozpaků.

„Laura, Georgi – věř mi, Laura je nejlepší, nejušlechtilejší a nejdražší dívka pod sluncem,“ odpověděl Pen a upřeně se na přítele zadíval. Hlas se mu trochu zadrhl, jako by skoro nebyl schopen řeči – vztáhl k příteli ruku, ten ji chytil a přikývl.

„Na to jsi přišel teprve teď, mladíku?“ řekl Warrington po chvilce.

„Copak jsem jediný, kdo na něco přišel, když je už pozdě?“ vybuchl Artur a najednou se mu vrátila řeč – čím dál tím vzrušenější. „Kdo se v životě nezklamal? Kdo jde do hrobu se srdcem neporušeným, nezmrzačeným? Jakživ jsem nepoznal nikoho, kdo by byl dokonale šťastný nebo kdo se nemusel z rukou osudu vykoupit tím, že mu obětoval svůj nejdražší poklad. Máme štěstí, když aspoň potom máme pokoj, po zaplacení té pokuty, a přestane-li nás pak ten tyran pronásledovat. Já jsem možná zjistil, že jsem ztratil to nejcennější, co jsem mohl v životě mít, teprve pak, když to mít už nemohu – že jsem po léta žil vedle anděla, a nechal jsem ho odejít – ale drahý kamaráde, copak se tohle stalo jenom mně jedinému? Myslíš, že se mi ten úděl snáší lehčeji, když uznávám, že si jej zasloužím? Už nás opustila, kéž ji provází boží požehnání! Mohla u mne zůstat, a já jsem ji ztratil – je to jako v Ondině, viď, Georgi?“

„Kdysi byla v tomhle pokoji,“ podotkl George.

Viděl ji tam – slyšel ten líbezný hluboký hlas – viděl ten milý úsměv a ty vlídně rozzářené oči – tu tvář, na kterou s láskou vzpomínal – na kterou myslil v bezesných nocích – vždy žehnanou, vždy milovanou – a teď mu zmizela! Sklenice, v níž bývaly květiny – bible s Heleniným vlastnoručním věnováním – to bylo všechno, co mu zbylo z krátkého rozkvetlého období jeho života. Je to třeba jen sen – pomíjivý – ale lepší je vzpomínka na sen než bezcílné probuzení z tupé strnulosti.

Přátelé spolu hezkou dobu seděli mlčky, oba byli zahloubáni do svých myšlenek, a přitom si byli vědomi, o čem přemýšlí ten druhý. Pen přerušil mlčení – řekl, že musí jít za strýcem, aby mu pověděl, jak pochodil. Major mu napsal velice rozmrzelý dopis – věru už stárne. „Rád bych tě viděl v parlamentě a usazeného v pohodlném útulném domě s dědicem tvého jména, než se tady rozloučím. Postarej se, abych se toho dožil, a pak už může starý Artur Pendennis udělat místo mladším – už se dost našlapal po pavé na Pall Mall.“

„Ten starý pohan přec jen má kus srdce,“ řekl Warrington. „Přec jen mu záleží ještě na někom jiném než na jeho vlastní osobě, alespoň na někom, kdo k němu patří, a ne jenom na tom, kdo vězí v jeho vlastní kůži – na tobě a tvých potomcích. Rád by viděl, jak se pendennisovské potomstvo množí a rozrůstá, a doufá, že by jednou mohlo podědit lány půdy. Ten starý patriarcha ti dá požehnání z okna Baysova klubu a pak ho odnesou a pochovají pod kamennou dlažbou v kostele sv. Jakuba, odkud je vidět na Piccadilly a stanoviště drožek a kočáry, jak jedou k dopolední audienci. Je to povznášející konec.“

„Ta nová krev, jíž hodlám obrodit náš rod, je trochu zkažená,“ přemítal Pen nahlas. „Kdybych byl měl svobodnou volbu, myslím, že bych si za děda svých potomků nebyl vybral tchána Amoryho ani Snella jako praotce z manželčiny strany ani naše orientální předky. Kdo vlastně byl ten Amory? Amory byl důstojník na lodi Východoindické společnosti. Blanka na něho napsala několik básní – bylo v nich o bouři, o vlnách jako hory a hrobu, který čeká na námořníka, o chrabrém otci a takových věcech. Amory utonul jako lodní důstojník v moři mezi Kalkatou a Sydney – Amory a Begum nebyli spolu šťastni. Ve volbě manželů neměla ta dobračka šťastnou ruku, protože, mezi námi, ohavnější chlap než sir Francis Clavering, baronet sídlem v Claveringu, nikdy –“

„Nikdy nedával zákony naší vlasti,“ dodal Warrington a Pen se velice začervenal.

„Abych nezapomněl, v Badenu jsem se potkal s naším přítelem chevalierem Strongem – byl v ohromné parádě, s řády na prsou. Říkal mi, že se pohádal s Claveringem, o němž měl zřejmě skoro tak špatné mínění jako ty – jak se mi zdá, ačkoli bych to nemohl tvrdit, svěřil se mi s názorem, že Clavering je úplný lotr. Byl tam se Strongem ten Bloundell, co tě v Oxbridgi naučil hrát karty – mám dojem, že časem se jeho vzácné vlastnosti teprve řádně uplatnily, že je teď ještě horší darebák než za tvých studií. Ale nade všemi tam kraloval slavný plukovník Altamont – ten byl úplně neodolatelný, pořádal hostiny pro celou společnost a rozbíjel prý v herně bank.“

„Strýc o tom člověku něco ví – Clavering o něm také něco ví. Je to nějaké podezřelé individuum. Ale teď už musím honem do Bury Street, jako hodný synovec.“ Pen popadl klobouk a chtěl už jít.

„Půjdu se také trochu projít,“ řekl Warrington. Sešli dolů ze schodů, ale zastavili se v Penově bytě, který byl o patro níž, jak jsme čtenáři už sdělili.

Pen se tam začal postřikovat kolínskou vodou, navoněl si jí i vlasy a licousy.

„Co to? Vždyť jsi nekouřil. Snad jsi nenačichl od mé dýmky?“ zabručel Warrington.

„Jdu na návštěvu k nějakým ženským,“ řekl Pen. „Jdu – jdu s nimi na oběd. Jsou tu jen přechodně a bydlí v jednom hotelu v Jermyn Street.“

Warrington s dobrosrdečným zájmem pozoroval mladíka, jak se pečlivě, až úzkostlivě dává do parády – nakonec se objevil v košili s nádhernou náprsenkou, v parádním nákrčníku, nových rukavicích a vyleštěných botkách. George byl v hrubých nízkých střevících, starou košili měl v podpaží roztrženou a límec roztřepený, jak se mu dřel o černou bradku.

„No, mladíku, mně se docela líbí, že jsi takový dandy,“ řekl srdečně. „Když s tebou chodím, je mi, jako bych měl v knoflíkové dírce růži. A pořád jsi přívětivý. Neznám snad ani jednoho mladíka v Templu, který by se uměl tak oblékat jako ty, a přece bych nevěřil, že se možná za mne stydíš.“

„Nesměj se mi, Georgi!“

„Poslyš, Pene,“ pokračoval George smutně, „jestli budeš psát – jestli budeš psát Lauře, byl bych rád, kdybys ji ode mne upřímně pozdravoval.“

Pen se začervenal, podíval se na Warringtona, a pak – pak se dal do smíchu – smál se a nedovedl se ovládnout.

„Právě s ní jdu na večeři,“ řekl. „Dnes jsem s ní a s lady Rockminsterovou přijel z venkova – byli jsme na cestě dva dny – spali jsme v Bathu – poslyš, Georgi, pojď s námi také na večeři! Mohu si přece pozvat, koho chci, a stará lady o tobě bez ustání mluví.“

George odmítl. George musel psát článek. George se zdráhal – ale kupodivu nakonec prohlásil, že půjde. Shodli se, že půjdou spolu dámy navštívit, a tak v nejlepší náladě přišli do hotelu v Jermyn Street. Opět se před ním rozzářila ta drahá tvář, opět na něho promluvil ten líbezný hlas a něžná ručka mu na uvítanou stiskla jeho ruku.

Do večeře chybělo ještě půl hodiny. „Musíte se jít podívat na strýce, pane Pendennisi,“ řekla stará lady Rockminsterová. „Ale na večeři ho nevoďte – rozhodně ne – ty jeho staré anekdoty už nesnesu, a chci si povídat s panem Warringtonem – ten nás jistě pobaví. Vaše historky jsme už všechny slyšely, pane Pendennisi. Byly jsme s vámi dva dny pohromadě a mám dojem, že jsme se navzájem trochu omrzeli.“

Artur musel uposlechnout jejích rozkazů, a tak šel navštívit strýce v jeho pokojích.

KAPITOLA LXX
Fiat iustitia

S večeří se čekalo, až se Artur vrátí, a lady Rockminsterová se do něho pustila, proč jde tak pozdě. Laura však viděla, že je v obličeji bledý a vyděšený, a tak své příznivkyni skočila do řeči a s ulekanou tváří se ho něžně zeptala, co se stalo – neudělalo se mu špatně?

Artur vypil velkou sklenici sherry. „Dověděl jsem se něco neuvěřitelného, pak ti to povím,“ řekl a pohlédl na číšníky. Při večeři byl velmi nervózní a rozčilený. „Nešoupejte a nekopejte pořád nohama pod stolem,“ napomenula ho lady Rockminsterová. „Šlápl jste na Fida a převrhl jste mu misku. Vidíte, pan Warrington nechá nohy na pokoji.“

Při dezertu – té nešťastné večeře jako by nikdy neměl být konec – lady Rockminsterová řekla: „Tahle večeře byla hrozně nudná. Asi se něco stalo a vy si chcete promluvit s Laurou. Tak si jdu zdřímnout. Snad ani nebudu pít čaj – ne, nebudu. Dobrou noc, pane Warringtone. Musíte přijít zas, jednou až tady ti dva nebudou mít spolu co vyřizovat.“ A stará dáma vzdorně vztyčila hlavu a nesmírně důstojně vyšla z místnosti.

George a ostatní vstali zároveň s ní – Warrington chtěl také jít a dal už Lauře dobrou noc. Bylo na ní samozřejmě vidět, že má obavy o bratrance, ale Artur řekl: „Zůstaň s námi, Georgi, prosím tě. Měl bys tu mou novinu také vyslechnout a poradit mi, co mám dělat. Opravdu nevím, co počít.“

„Týká se to Blanky, viď, Arture?“ zeptala se Laura – srdce jí bušilo a tváře měla rudé, jak se jí snad ještě nikdy nezarděly.

„Ano – a je to hrozně prapodivná věc,“ odpověděl Pen. „Když jsem přišel k strýci do bytu, zastal jsem tam jeho sluhu Morgana, který je u něho už odedávna – stál v domovních dveřích a řekl, že se ráno se strýcem rozešli, že se strýc odtamtud odstěhoval do hotelu – tady toho. Když jsem se sem vrátil, ptal jsem se po něm, ale byl někde na večeři. Potom mi Morgan řekl, že má pro mne nějaké velice důležité sdělení, a prosil mě, abych šel dál – ten dům mu teď patří. Jak je vidět, ten darebák si ve strýcových službách nastřádal spoustu peněz, je teď kapitalista, kdoví jestli ne milionář. No, tak jsem s ním šel dál, a hádejte, co mi řekl? Ale tohle je tajemství, musí to zůstat mezi námi – ovšem pokud to záleží na nás, protože je zná i ten padouch. Blančin otec není mrtvý. Představte si, z ničeho nic obživl! Manželství Claveringa s Begum je neplatné!“

„A Blanka tedy dědí po svém dědečkovi, že?“ zeptal se Warrington.

„Možná – ale představ si, kdo je její otec! Amory je uprchlý trestanec – a Clavering to ví – ví to i můj strýc, a právě proto, že tohle ví, přiměl Claveringa terorem, aby se vzdal mandátu v můj prospěch.“

„Ale Blanka to snad neví, ani chudinka lady Claveringová?“ zeptala se Laura.

„Neví,“ odpověděl Pen. „Blanka ani neví, kdo vlastně byl její otec. Ví, že se její rodiče rozešli, a jako dítě se dověděla, asi od své chůvy Bonnerové, že se Amory utopil někde při pobřeží Nového Jižního Walesu. Ale dostal se tam jako trestanec, a ne jako lodní důstojník, jak si chudinka myslela. Lady Claveringová říkala, že jejich manželství nebylo šťastné a že její muž byl mizerný charakter. Řekla, že mi to jednou všechno poví – pamatuji se, že mi se slzami v očích jednou řekla, jak je to pro ženu kruté, musí-li si přiznat, jak je ráda, že její muž je mrtvý, a že už dvakrát v životě si tak špatně vybrala. Ale co teď? Ten člověk se nemůže ukázat a hlásit k své ženě – jestli se prohlásí, kdo je, hrozí mu pravděpodobně smrt, určitě aspoň nová deportace. Ale ten lotr už delší dobu vyhrožuje Claveringovi, že to tajemství prozradí, a znovu a znovu na něm vydírá peníze.“

„Ten Amory je samozřejmě náš známý plukovník Altamont,“ řekl Warrington. „Teď to všechno chápu.“

„Jestli se ten lotr vrátí,“ pokračoval Artur, „Morgan se proti němu vytasí s tím tajemstvím, vždyť o něm ví – a protože o něm ví, vyhrožuje nám všem, že nás bude vydírat. Ten zatracený darebák předpokládal, že já to tajemství znám také,“ řekl Pen, bledý zlostí, „a tak mě vyzval, abych mu upsal roční rentu, že pak bude mlčet – vyhrožoval mi – mně, jako bych já chtěl vyrazit z nešťastné Begum peníze a vynutit si mandát od chudáka Claveringa. Nebesa – copak se strýc zbláznil, že strkal prsty do takového spiknutí? Představ si, Lauro, syna naší mamičky, že by z takovéhle zrady vytloukal kapitál!“

„To si nedovedu představit, drahý Arture,“ řekla Laura, vzala Artura za ruku a políbila mu ji.

„Ne!“ rozkřikl se Warrington hlubokým roztřeseným hlasem – hleděl na ty dva ušlechtilé, milé mladé lidi s nevýslovnou láskou a bolestí. „Ne! Náš hoch se nesmí zaplést do takových hanebných intrik! Artur Pendennis se nemůže oženit s dcerou trestance, nemůže zasedat v parlamentě jako zeť galejníka. Z tohohle se musíš dostat ven, Pene – musíš si nad tím umýt ruce. Zasnoubení musíš zrušit. Nesmíš vysvětlovat proč a zač – řekneš prostě, že z rodinných důvodů je to manželství nemožné. Je lepší, když si ty dvě nebohé ženy budou o tobě myslit, že jsi proradný a nedržíš slovo, než kdyby se dověděly pravdu. Ostatně si můžeš na tom psu Claveringovi – v tom ti mohu pomoci – vynutit potvrzení, že důvody, které jsi mu jako hlavě rodiny udal, jsou dostatečně vážné, abys to zasnoubení zrušil. Co myslíte, Lauro, mám pravdu?“ Při těch slovech si sotva troufal podívat se jí do očí. Věděl, že se tím vzdává posledních zbytků naděje, má-li ještě jakou – že se pouští posledního břevna svého ztroskotaného životního štěstí, jehož se ještě jakž takž držel – věděl, že ho teď zavalí vlna neštěstí. Když mluvil, Pen najednou vstal a překvapeně se na něho podíval. Warrington odvrátil hlavu. Viděl, že Laura také vstává, jde k Penovi, zase ho bere za ruku a líbá mu ji. „Ona mi dává za pravdu – bůh jí žehnej!“ řekl.

„Drahý Arture, Blanka přece nemůže za otcovu hanbu,“ řekla Laura velmi důrazně a velice bledá. „Což kdybyste se už byli vzali – opustil bys ji teď, ačkoli se ničím neprovinila? Copak jsi jí nedal slovo? A teď bys ji opustil, když ji stihlo neštěstí? Jestli se trápí, ty bys ji nepotěšil? Naše mamička by to udělala, kdyby tu byla.“ Při těch slovech hodná dívka Pena objala a schovala si tvář na jeho prsou.

„Naše mamička je anděl v nebi,“ zavzlykal Pen. „A ty jsi nejdražší a nejhodnější žena na světě – nejdražší, nejdražší a nejhodnější. Pouč mě, co je má povinnost, a modli se za mne, abych ji splnil – mé čisté srdce! Bůh ti žehnej – bůh ti žehnej, sestřičko!“

„Amen,“ dodal s hlubokým povzdechem Warrington, s hlavou zabořenou v dlaních. „Ona má pravdu,“ šeptal si. „Ta dívka – ta dívka není schopna jednat nesprávně.“ Opravdu, vypadala a usmívala se jako anděl. Kolikrát potom ještě viděl ten úsměv – viděl její rozzářený obličej, jak se dívala na Pena – viděl, jak si shrnula z čela kadeře, uzardělá a usměvavá, a pořád se s láskou dívala na Pena.

Na chvíli se hezkou ručkou opřela o stůl a zabubnovala na něm prstíky. „A teď, a teď–,“ řekla a podívala se na oba muže.

„Co teď?“ zeptal se George.

„A teď si vypijeme čaj,“ řekla slečna Laura s úsměvem.

Ale než mohlo dojít k tak neromantickému závěru tohohle dost sentimentálního výstupu, přišel sluha se vzkazem, že se major Pendennis vrátil do hotelu a očekává synovce. Laura vrhla na Pena ulekaný a prosebný pohled, který říkal: „Drž se dobře – trvej na svém právu a splň svou povinnost – buď na strýce hodný, ale zůstaň pevný,“ a s tímto varovným povzbuzením, které jí bylo možno číst v obličeji, rozloučila se s oběma muži a odešla do své ložnice. Warrington jinak nebyl zvláštní milovník čaje, ale velmi ho zamrzelo, že přišel o ten slíbený šálek. Copak starý Pendennis nemohl přijít o hodinu později? Nu, o hodinu dřív či později, co na tom? Osudná hodina jednou přece udeří – přijde nevyhnutelný okamžik, kdy je třeba se rozloučit. Ruce se stisknou, dveře se zavřou, a přítel je pryč – i ta krátká radost – a jsi zase sám. „V kterémpak z té spousty hotelových oken se svítí u ní?“ ptá se možná v duchu, když odchází ulicí. Žene se do kuřáckého salónku v sousedním klubu a tam se oddá svému obvyklému utěšiteli, doutníku. Muži hlasitě debatují a baví se o politice, baletkách, koňských dostizích a kruté tyranii klubovního výboru – i on se pustí do debaty, s tím posvátným tajemstvím v srdci. Jen si povídejte, jeden hlasitěji než druhý! Hartuste si a dělejte vtipy. Smějte se a vyprávějte si divoké anekdoty. Je to zvláštní, posadit se tam v kouři a rámusu a pomyslit si, že z nás tady každý má skoro jistě nějakého tajného ego, který si sedí samotný v koutku, stranou té hlasité zábavy, jíž se my druzí zúčastníme!

Když Artur procházel chodbami hotelu, cítil, jak se v něm hromadí hněv. Rozhořčovalo ho pomyšlení, že si ten starý pán, s kterým se má za chvíli setkat, udělal z něho takovou loutku ve svých rukou a ohrozil tak jeho čest a dobré jméno. Když starý Pendennis podal Arturovi ruku, byla úplně studená a roztřesená. Kašlal, celý nabručený seděl u krbu. Frosch mu nedovedl přinést župan a připravit noviny jako ten zatr – drzoun Morgan. Starý pán nad sebou dojemně, mrzutě naříkal a proklínal Morgana, toho nevděčníka.

„Zatrolený drzý lotr! Včera večer byl opilý a chtěl se chytit se mnou do křížku, Pene – a jednu chvíli jsem safra byl tak dopálený, že bych snad byl do něho vrazil nůž. Ten ďábelský lotr si jistě nahrabal aspoň deset tisíc liber – zasloužil by si šibenici a uvidíš, že bude viset! Ale byl bych radši, kdyby byl ještě nějaký čas vydržel, aspoň dokud tu jsem, vzal ho ďas! Znal už všechny moje návyky, a když jsem zazvonil, vždycky mi přinesl zrovna to, co jsem chtěl, zloděj proklatá – ne jako tenhle pitomý německý nekňuba. A jak ses měl na venkově? Bývals hodně u lady Rockminsterové? Nic lepšího nemůžeš udělat. Je ze staré školy – vieille école, bonne école, co? Teď už se safra nerodí gentlemani ani dámy, za padesát let budou lidi od sebe k nerozeznání. Ale já se toho nedožiju. Už tady dlouho nebudu – moc rychle stárnu, kamaráde, a tak jsem si dnes safra vzpomněl, když jsem balil svou knihovničku, že mezi knihami po mé matce je bible – byl bych rád, kdyby sis ji ponechal, Pene. Myslel jsem si, že tu bednu jednou otevřeš, až ji zdědíš a starý strýc už bude pod drnem.“ Major zakašlal a pokýval nad krbem hlavou.

Jeho stáří, jeho vlídnost rozezleného Pena trochu odzbrojily – přiměly ho, aby se kál ze skutku, jejž se chystal vykonat. Věděl, že ta zpráva, kterou se chystá oznámit, připraví starého pána o naději, jíž se v stáří utěšoval, a rozpoutá v jeho nitru bouři bolestného hněvu.

„Jo, jo, už je se mnou konec, hochu, ale než se odtud odeberu, rád bych si aspoň přečetl v Times tvou parlamentní řeč – ‚Pan Pendennis řekl: Nejsem sice zvyklý mluvit na veřejnosti‘ – co, hochu? Co, Arture? Safra, vypadáš po čertech dobře a zdravě! Vždycky jsem říkal, že můj bratr Jack dá zas rodinu do pořádku. Musíš se usadit u nás na západě, musíš koupit náš rodinný statek, hochu. Nec tenui pennâ, co? Však my se zase vzmůžeme, hochu – my se zase vzchopíme – safra, nic by mě to nepřekvapilo, kdyby z tebe byl baronet, než umřeš.“

Jeho slova Pena zdrtila. A já teď mám tomu starému člověku zbořit jeho zámek, který si tak dlouho staví ve vzduchu! Ale musí to být. Tak teď! – „Byl – byl jsem u vás v bytě v Bury Street, ale nenašel jsem vás doma,“ začal zdráhavě. „A mluvil jsem tam s Morganem, strýčku.“

„Tak?“ Starému pánovi se mimovolně zarděly tváře a zamumlal: „Safra, teď to praskne!“

„Vyprávěl mi něco, strýčku, co mě nesmírně překvapilo a zarmoutilo,“ řekl Pen.

Major se snažil vypadat lhostejně. „Co – to o těch – o těch lidech, jak se jmenují – ano?“

„O tom, kdo je otec slečny Amoryové – o prvním muži lady Claveringové, co je vlastně zač.“

„Hm – po čertech nepříjemná historie!“ řekl starý pán a začal si mnout nos. „Já – já už o té – zatrolené věci vím dost dlouho.“

„Byl bych rád, kdybych byl o ní věděl dřív, anebo vůbec ne,“ řekl zamračeně Artur.

„S ním je to tedy v pořádku,“ pomyslil si starý pán a velmi se mu ulevilo. „Safra, byl bych býval rád, kdyby ses o tom vůbec nebyl dověděl – ani ty dvě nebohé ženy, které jsou v tom nevinně jako nenarozené děti.“

„Máte pravdu. Je úplně zbytečné, aby se ty dvě o tom dověděly, a já jim to nikdy nepovím – ale udělá to možná ten padouch Morgan. Jak se zdá, chtěl by to tajemství zpeněžit, už mi navrhl výkupné. Škoda, že jsem o té věci nevěděl dřív, strýčku. Není to pro mne moc příjemné pomyšlení, že jsem zasnouben s dcerou trestance.“

„Právě proto jsem to před tebou tajil, drahý hochu. Ale slečna Amoryová není dcera trestance, copak to nechápeš? Slečna Amoryová je dcera lady Claveringové, která má jmění padesát až šedesát tisíc liber, a její nevlastní otec, baronet a náramně vážený venkovský šlechtic, s tím sňatkem souhlasí a vzdává se svého mandátu ve prospěch svého zetě. Takhle je to, no – tak co proti tomu máš?“

„Ale je to pravda, strýčku?“

„Je to pravda, safra, ovšemže to je pravda. Amory je mrtvý. Povídám ti, je mrtvý! Jak se jen přihlásí, že žije, je synem smrti. Nemůže se ukázat. Máme ho v slepé uličce jako toho člověka v té divadelní hře – v Kritikovi, co? – Po čertech zábavná komedie, ten Kritik! Ohromně vtipný člověk, ten Sheridan – tak jako jeho syn. Safra, hochu, pamatuji se, že když jsem byl v Kapském Městě –“

Starcova povídavost a touha odlákat Artura do Kapského Města snad pramenila z přání vyhnout se té věci, která synovci nejvíc ležela na srdci, ale Artur mu skočil do řeči: „Kdybyste mi byl tohle pověděl dřív, byl byste mně i sobě jistě ušetřil velice bolestné zklamání a já bych teď nebyl vázán zasnoubením, které nemohu se ctí zrušit.“

„Kdepak, safra, tohle je přece hotová věc – člověk, který má jistý parlamentní mandát a zajištěnou hezkou dívku s pár tisíci ročně, ten to nemá tak špatné, věř mi.“

„Nebesa! Copak jste slepý?“ užasl Artur. „Copak nechápete?“

„A co mám chápat, mladíku?“

„Tohle: že než bych čachroval s Amoryovým tajemstvím, tak bych se s ním radši nechal vsadit na galeje!“ rozkřikl se Artur. „Tohle: že jste mi vybral za manželku dceru trestance – že jste mě odsoudil k chudobě a hanbě – že jste mi zkazil životní dráhu, která nebýt vás mohla vypadat docela jinak! Copak nechápete, že jsme provozovali zločinnou hru a byli jsme obehráni – že ožením-li se s tou ubohou dívkou pro její peníze a postavení, které tím snad získám, znamená to, že zaprodám svou čest!“

„Co má tohle ke všem čertům vlastně znamenat?“ rozkřikl se starý pán.

„Má to znamenat, že mrzkost má určitou mez, kterou nemohu překročit,“ řekl Artur. „Nemohu to nazvat jiným slovem a je mi líto, jestli vám tím působím bolest. Už kolik měsíců mám pocit, že si v téhle věci počínám ošklivě, hanebně a vypočítavě. Tohle je aspoň spravedlivý trest – prodal jsem se za peníze a mandát v parlamentě, a teď nebudu mít ani jedno, ani druhé.“

„Jak to, že nebudeš mít ani jedno, ani druhé?“ rozkřikl se starý pán. „Copak tě o to k čertu někdo chce připravit? Clavering ti musí dát obojí. Dostaneš těch osmdesát tisíc liber do posledního šilinku.“

„Já splním svůj slib slečně Amoryové, strýčku,“ řekl Artur.

„A její rodiče safra splní ten, co dali tobě.“

„To ne, dá-li bůh!“ odpověděl Artur. „Zhřešil jsem, ale s boží pomocí nebudu už dál hřešit. Rozváži s Claveringem tu smlouvu, uzavřenou bez mého vědomí. Nepřijmu jako Blančino věno nic víc než to, co jí původně patřilo, a vynasnažím se, aby byla se mnou šťastná. Tohle jste způsobil vy, strýčku. Do tohohle jste mě dostal vy. Ale nevěděl jste, co děláte, a já vám odpouštím –“

„Arture – proboha – ve jménu tvého otce – byl to, ví bůh, nejhrdější člověk na světě a vždycky měl na srdci rodinnou čest – ve jménu mém – jsem už chudák, zlomený stařec, a vždycky jsem tě měl po čertech rád – nezahazuj tuhle příležitost – prosím tě, úpěnlivě tě prosím, zapřísahám tě, drahý hochu, nezahazuj tuhle příležitost! Určitě to někam dotáhneš. Bude z tebe baronet, to jsou tři tisíce ročně – safra, vidíš, padám před tebou na kolena – prosím tě, nedělej to!“

A starý pán skutečně padl na kolena, chytil Artura za ruku a lítostivě se na něho zahleděl. Byla to krutá podívaná na jeho roztřesené ruce, svraštělý, rozechvělý obličej, slzící, mžouravé staré oči – a slyšet ten zlomený hlas! „Ach strýčku, tohohle mě ušetřte, už jste mi způsobil dost zármutku! Chtěl jste, abych se oženil s Blankou. Já se s ní ožením. Proboha, strýčku, vstaňte! Já to nesnesu!“

„To tedy – to tedy znamená, že si ji vezmeš jako žebračku – chceš, aby z tebe byl žebrák?“ řekl starý pán, vstal a prudce se rozkašlal.

„Pro mne je to žena, kterou stihla veliká pohroma a které jsem se zaslíbil. Nemůže za to neštěstí, a poněvadž jsem jí dal slovo, dokud se jí vedlo dobře, nevezmu je zpátky teď, když je nebohá. Nepřijmu Claveringův mandát, leda později, až mi jej dá z vlastní vůle. A nechci ani o šilink víc, než bylo původně její věno.“

„Buď tak hodný a zazvoň,“ řekl starý pán. „Udělal jsem, co jsem mohl, a řekl jsem všechno, co jsem chtěl říci – a jsem už po čertech starý. A – a – vlastně je to všechno jedno. A – a – Shakespeare měl pravdu – i kardinál Wolsey, safra – ‚kdybych se byl klaněl bohu, tak jako jsem se klaněl tobě,‘ – ano, tobě, svému synovci, u Joviše – na kolenou – nemusel bych teď možná – No, dobrou noc, hochu – a nemusíš se obtěžovat, nemusíš sem už chodit.“

Artur ho vzal za ruku a starý pán mu ji nechal – byla úplně bezvládná, studená a zpocená. Major vypadal najednou velice staře, jako by ho ten zápas a ta porážka byly úplně zlomily.

Nazítří zůstal v posteli a nechtěl synovce přijmout.

KAPITOLA LXXI
Situace se začíná vyjasňovat

Ráno Pen v parádním županu šel podle svého zvyku nahoru k Warringtonovi, aby mu pověděl o tom, jak včera večer dopadla jeho rozmluva se strýcem, a aby se jako obvykle zeptal George na jeho názor a požádal ho o radu, ale v bytě kromě uklízečky Flanaganové nebyl nikdo. George prý ráno vzal svůj cestovní vak a odešel. Zanechal adresu na bratra v Suffolku. Na stole ležely balíčky adresované redakcím novin a časopisů, do nichž psal, a čekaly, až je někdo odnese na místo určení.

„Když jsem ráno přišla, seděl u stolu, nešťastný pán!“ řekla paní Flanaganová. „Něco psal a jedna svíčka už dohořela. Má tvrdou postel, ale dnes v noci v ní neležel ani chvíli.“

George zůstal sedět v klubu, dokud těch hlučných debat neměl až po krk, pak šel domů a celou noc dopisoval nějaký článek – mermomocí jej chtěl dokončit. Podařilo se mu to, noc mu jakž takž uběhla a pozdní listopadový úsvit ho zastihl ještě u psacího stolu. Nazítří pravděpodobně mnozí z nás čtli ten článek v novinách nebo v nějakém časopise a obdivovali se nadanému autorovi, jeho všestranným vědomostem, ostrým satirickým šlehům a chytré argumentaci. V tom článku se neprojevoval ani náznak myšlenek, jimiž se při své práci zabýval a jež ho při ní vždy provázely – ale těm několika málo, kteří znali autora i jeho sloh, bylo v jeho článcích z toho životního období možná nápadné, že se v nich ozývá nezvykle melancholický tón a trpčí, zlostnější posměch než v jeho pozdějších pracích. Už jsme prve řekli, že kdybychom mohli znát autorovy city tak dobře jako jeho myšlenky, byla by nejedna kniha pro nás mnohem zajímavější – zajímavější a zábavnější. Domnívám se, že harlekýnova tvář pod maskou je vždycky vážná, ne-li smutná – každý člověk, který se živí psaním a bude tohle náhodou číst, jistě si vzpomene, bude-li chtít, na své soukromé myšlenky, které ho napadly v těch dlouhých hodinách samoty a vážné práce. Možná, že vedle něho u stolu seděla neodbytná starost a nedala mu pokoj! V sousedním pokoji možná prodlévala horečnatá nemoc – bylo tam možná nemocné dítě a nad ním seděla v modlitbách vystrašená manželka – nebo ho možná skličoval zármutek, před očima měl mlhu, takže téměř ani neviděl na papír, na němž psal, jen neúprosná nutnost vedla jeho pero. Kdo z nás nezažil takovéhle noční hodiny? Ale mužné srdce ty úzkosti dovede snést, byť jsou hodně zlé – byť se noc zdá nekonečně dlouhá, konečně přece přijde den a rány se zhojí, horečka poleví, nastane odpočinek a člověk může vzpomínat na minulé bědné hodiny s pocity nikterak trpkými.

Dvě tři knihy k posouzení, cáry roztrhaného rukopisu, povytažené zásuvky, pera a kalamář, nezřetelné řádky na pijáku, kousek pokrouceného a rozdrceného pečetního vosku – a jiné pozůstatky se válely na stole. Pen se vrhl do Warringtonova prázdného křesla u stolu a mimoděk si toho všeho všiml, jak měl ve zvyku. V knihovničce byla mezera (vedle starého Platona se znakem Bonifácké koleje), kde stávala Helenina bible. „Tak vida, vzal si ji s sebou,“ řekl si Pen. Věděl, proč přítel odjel. Drahý, drahý přítel George!

Pen si rukou přetřel oči. Je o tolik moudřejší, o tolik lepší, o tolik ušlechtilejší než já, pomyslil si. Lepšího přítele a statečnějšího bych nenalezl nikde! Tak upřímný hlas a dobrosrdečný smích! Takového opravdového a čestného člověka! Není divu, že ho ona miluje. Bůh mu žehnej! Co jsem já v porovnání s ním? Jak by ho mohla nemilovat? Až do konce svých dní budeme jejími bratry, když nám osud nedopřeje, abychom jí byli něčím víc. Budeme její oddaní rytíři, a až zestárneme, pak jí řekneme, jak jsme ji milovali. Drahý, drahý příteli!

Když se Pen vrátil dolů do svého bytu, u dveří mu padla náhodou do oka schránka na dopisy, jíž si předtím nepovšiml, a bylo v ní psaníčko, adresované Georgeovým známým rukopisem panu A. P. George mu je tam pravděpodobně vhodil na odchodu.

„Milý Pene, až budeš snídat, budu já už na půl cestě domů – hodlám zůstat na Vánoce v Suffolku nebo někde jinde.

Mám svůj názor na to, jak by se měly vyřídit věci, o kterých jsme včera mluvili v J– St., a domnívám se, že jsem tam byl de trop.

Vale.

G. W.

Vyřiď mé nejuctivější poručení své sestřenici.“

A tak George odjel a v jeho prázdném bytě pak vládla uklízečka paní Flanaganová.

Pen samozřejmě hned druhý den po rozmluvě se strýcem šel starého pána navštívit, a když ho k strýci nepustili, šel přirozeně navštívit lady Rockminsterovou. Ta se ho ihned začala vyptávat na Modrovousa a mermomocí ho chtěla pozvat na večeři.

„Modrovous odjel,“ řekl Pen, vytáhl Georgeovo psaníčko a podal je Lauře – přečetla si je, pak se už na Pena ani nepodívala, psaníčko mu vrátila a odešla. Pen spustil výmluvný chvalozpěv na svého drahého přítele George před lady Rockminsterovou, kterou svým nadšením překvapil. Nikdy ho neslyšela tak vřele někoho vychvalovat – řekla mu velmi otevřeně, jako obvykle, že se jí nikdy nezdálo, že by mu na někom tolik záleželo.

Jednou pan Pendennis cestou k hotelu, kde bydlila Laura a kam z povinnosti každodenně chodil za strýcem, uviděl na náměstí Waterloo starého známého, jak vychází z proslulého zlatnického obchodu a za ním mu ke kočáru úslužný prodavač nese balíčky. Ten pán byl v hlubokém smutku, i kočár, vozka a kůň byli ve smutku. Kočár, i jeho vlastník, obojí bylo typickou ukázkou zármutku v blahobytných poměrech, nadlehčeného dokonalým pérováním a měkkými polštáři.

„Vida, Foker! Haló, Fokere!“ vykřikl Pen – čtenář bezpochyby také poznal, že jde o bývalého Arturova spolužáka – a podal ruku synovi a dědici oplakávaného nebožtíka pana Johna Henryho Fokera, majitele Zálesí a jiných nemovitostí, hlavního společníka velké pivovarské firmy Foker & spol., jemuž patřila většina akcií.

K Arturovi se na pozdrav vztáhla ručka v rukavičce černé jako eben, na níž se nápadně vyjímala tři couly široká sněhobílá manžeta. Druhá ručka třímala malé pouzdro z marokánské kůže, které bezpochyby obsahovalo něco velmi cenného, co si pan Foker před chvílí koupil v tom zlatnickém krámě. Bystrozraký a jízlivý Pen ihned uhodl, co si tam pan Foker přišel koupit, a vzpomněl si na toho dědice v Horatiovi, jak nalévá víno z kádí, které mu zůstavil otec – řekl si, že lidská povaha je více méně všude stejná, v Regent Street jako na Via Sacra.

„Le Roi est mort. Vive le Roi!“ řekl Artur.

„Ach ano. Děkuji ti – mockrát ti děkuji. Jak se vede, Pene? – Mám moc co dělat – sbohem!“ A pan Foker skočil do smutečního kočáru a usedl jako černá paní Starost za černým vozkou. Když prve Pena uviděl, začervenal se a vůbec se u něho projevily všelijaké příznaky špatného svědomí a rozpaků, což Pen přičítal těm novým poměrům, v nichž se kamarád octl, a začal o tom všem uvažovat svým obvyklým posměšným způsobem.

„Ano, tak to na světě chodí – nad Jiřím Čtvrtým zapadne náhrobní kámen a po něm se ujme vlády Jiří Pátý. Předstoupí před něho pivovarští ministři se svými knihami a pokleknou, jeho poddaní vozkové vyhodí do vzduchu červené čepice a provolají mu slávu. A jakou úctu a soustrast mu projevují bankéři a právní zástupci! Mezi těmi dvěma bylo příliš mnoho v sázce, ani se nemohli mít upřímně rádi. Dokud někdo sedí na dvaceti tisících ročně a druhého k nim nepustí, musí ten mladší vždycky bažit po koruně a nemůže se dočkat, až mu bude patřit. Bohudíky, Lauro, že mezi mnou a naší drahou mamičkou nikdy nešlo o peníze.“

„Ani nemohlo jít, ty bys je byl uraženě odmítl!“ řekla Laura. „Nedělej ze sebe ještě většího sobce, než jsi – jak si vůbec můžeš i na okamžik přiznat, že bys byl býval schopen takovéhle – takovéhle hrozně mrzké myšlenky? Musím se za tebe červenat, Arture – musím –,“ dopověděla tu větu očima a přetřela si je kapesníkem.

„Jsou určité pravdy, které si ženy nikdy nepřipustí,“ řekl Pen. „Jste tak cudné, že se od nich odvracíte. Já neříkám, že mě něco takového jakživo ani nenapadlo, říkám jen, že jsem rád, že takovéhle pokušení jsem nikdy nezažil. Je na tom něco zlého, že se přiznávám k slabosti?“

„Všichni se učíme modlit, abychom nebyli uvedeni v pokušení, Arture,“ řekla Laura tiše. „Jsem ráda, že jsi před tím velkým hříchem byl uchráněn, jenom s lítostí myslím na to, že tě někdy snad pokoušel. Ale to není možné, a ty to víš. Jednáš vždycky šlechetně a laskavě – mrzkostí opovrhuješ. Bereš si Blanku bez peněz, bez úplatku. Ano, bohudíky, bratře. Nebyl by ses prodal – já jsem věděla, že bys to neudělal, a pak se ukázalo, že to neuděláš. Vzdejme chválu tam, kam náleží. Proč pořád setrváváš v tom hrozném skepticismu, Arture? Proč pořád pochybuješ o svém srdci, proč se mu posmíváš – proč se vůbec posmíváš lidským srdcím? Ach, kdybys věděl, jak mě to bolí – jak v noci nespím a musím myslet na tvé tvrdé výroky, drahý Arture, a lituji, žes je vůbec vyslovil – že ti vůbec mohly napadnout!“

„Opravdu se mou vinou hodně napřemýšlíš a napláčeš, Lauro?“ otázal se Artur. Místo odpovědi se jí oči rozzářily nevinnou láskou. Tvář se jí rozjasnila nebesky čistým úsměvem a nevýslovně něžným, soustrastným, lítostným výrazem – za ty všechny důkazy nevinné lásky se jí Artur zbožně obdivoval, tak jako se jim člověk obdivuje u dítěte, tak jako se jim ve svých představách obdivuje u anděla.

„Já – já opravdu nevím, jak si takovouhle lásku zasloužím, od vás obou,“ řekl prostě. „Je to jako nezasloužená chvála, Lauro, nebo přespříliš velké štěstí, a to mě až leká – nebo jako příliš významné postavení, když člověk má pocit, že se pro ně nehodí. Ach, sestřičko, jsme tak slabí a špatní – a ty jsi tak bezúhonná, láskyplná a opravdová. Myslím, že některým z vás vůbec nehrozí, že upadnete v hřích,“ dodal a upřel na tu rozkošnou dívku téměř otcovský pohled, v němž se zračil obdiv. „Ty ani nemůžeš mít jiné myšlenky než líbezné a konat jiné skutky než dobré. Drahé stvoření! To jsou květy, které tě zdobí.“

„Ale, ale, a co dál?“ zeptala se Laura. „Vidím, že se ti do obličeje dere posměch. Co to? Kde se tam vzal a proč zahání všechny tvé dobré myšlenky?“

„Posměch, tak? Myslil jsem si, má drahá, že příroda udělala dobře, když tě stvořila tak hodnou a láskyplnou, ale –“

„Jaké ale? Jaké zas ošklivé ale? Proč pořád nějaké ale?“

„To ale se v nás ozývá mimoděk. Ale znamená střízlivé uvažování. Ale je nerozlučný druh skeptika, s kterým je smluvně vázán – když na ně skeptik zapomene a oddá se blaženému snění nebo si staví zámky ve vzduchu nebo třeba poslouchá líbeznou hudbu nebo vyzvánění kostelních zvonů, Ale zaťuká na dveře a řekne: Prosím, tady jsem! Tys můj pán, ale já jsem tvůj. Jdi si, kam chceš, beze mne se nikam nedostaneš. Až budeš na kolenou v kostele, budu ti našeptávat. Neopustím tě ani na svatebním loži. Budu sedět u tvého stolu, mezi tvými dětmi. Budu číhat u tvého smrtelného lože. Tohle je tedy to Ale,“ řekl Pen.

„Pene, ty mě děsíš!“ vykřikla Laura.

„Víš, co mi to Ale řeklo před chvilkou, když jsem se na tebe díval? Řeklo mi: Kdyby tahle dívka měla tolik rozumu jako lásky, už dávno by tě neměla ráda. Kdyby tě znala, jaký jsi – toho pokáleného, sobeckého tvora, kterého znáš ty – nesnesla by tě, nemohla by ti dát lásku ani soucit. Neříkal jsem, že některé z vás ani nemohou upadnout v hřích? Lásku znáš, ale zlo nejsi nikdy schopna poznat.“

„Co si tam vy dva mladí povídáte?“ zeptala se lady Rockminsterová, která v té chvíli vešla – v mystickém ústraní svých pokojů s pomocí své komorné zatím dokončila složité a obřadné toaletní úpravy, bez nichž se nikdy neukazovala na veřejnosti. „Vy jste tady věčně, pane Pendennisi.“

„Je tu velice příjemně,“ odpověděl Pen, „a my jsme mluvili o mém příteli Fokerovi, kterého jsem před chvílí potkal. Jak asi víte, mylady, ujal se po svém otci vlády ve svém království.“

„Má moc pěkný majetek, patnáct tisíc ročně. Je to můj synovec. Náramně slušný mladík. Musí mě jednou navštívit,“ řekla lady Rockminsterová a pohlédla na Lauru.

„Je už kolik let zasnouben se svou sestřenicí lady –“

„Lady Anna je hloupá husa,“ prohlásila velmi důstojně lady Rockminsterová, „mám na ni zlost. Hodila celé společnosti rukavici do tváře. Otci způsobila hluboký žal a zahodila patnáct tisíc ročně.“

„Zahodila! Co se stalo?“ užasl Pen.

„Za pár dní se o tom bude mluvit po celém městě, tak snad to už nemusím držet v tajnosti,“ řekla lady Rockminsterová – napsala a dostala totiž o té věci už kolik dopisů. „Včera jsem dostala dopis od dcery – byla na návštěvě v Drummingtonu až do té doby, dokud nemuseli všichni odjet, když tam došlo k té katastrofě. Sotva se pan Foker vrátil z Nice a sotva bylo po pohřbu, lady Anna padla před otcem na kolena, řekla, že si jakživa nemůže vzít bratrance, že má ráda někoho jiného a že radši umře, než by tu smlouvu splnila. Chudák lord Rosherville je hrozně v úzkých, a tak dceři vysvětlil, jak na tom jsou špatně, a že je proto nutné, aby k sňatku došlo. Zkrátka všichni jsme doufali, že si dala říci a přece jen své rodině vyhoví. Ale co se nestalo – minulý čtvrtek po snídani si vyšla s komornou na procházku a rovnou v drummingtonské zámecké kapli se dala oddat s panem Hobsonem, jejich kaplanem a preceptorem jejího bratra, zrzavým vdovcem s dvěma dětmi. Chudák Rosherville je v hrozném stavu – chce, aby si Foker vzal Alici nebo Barbaru, ale Alice je poznamenaná neštovicemi a Barbara je o deset let starší než on. A když je ten mladík teď svým vlastním pánem, vybere si patrně sám. Je to krutá rána pro lady Agnes! Je z toho zoufalá. Na dům v Grosvenor Street má doživotní užívací právo a mimo to moc pěknou apanáž. Znáte se s ní? Ale ano, jednou byla na večeři u lady Claveringové – tehdy jsem vás viděla prvně a řekla jsem si, že jste náramně nepříjemný mladík. Ale už jsem vás trochu vychovala. Už jsme ho vychovaly, že, Lauro? A kde je Modrovous? Ať k nám také přijde! Kvůli tomu zubnímu doktorovi, tomu hroznému Grindleyovi, budu tady muset zůstat ještě týden.“

Druhou polovinu myladina proslovu Artur vůbec neposlouchal. Myslil na to, pro koho Foker asi nakupoval u zlatníka ty šperky. A proč Harrymu zřejmě tolik záleželo na tom, aby se ho tak honem zbavil? Je snad pořád věrný té lásce, kvůli které se tak pobláznil a před půl druhým rokem musel odjet za hranice? Ale kdež! Ty náramky a šperky jistě byly pro nějakou Harryho starou známou od Opery nebo francouzského divadla. Podle pověstí z Neapole a z Paříže, které se vždycky nějak dostanou do kuřáckého salónu v klubu, našel si mladý pán v cizině povyražení – ale spíše to bylo tak, že když chudák nemohl dál pěstovat svou ctnostnou náklonnost, vrhl se zase zpátky do svých dřívějších zábav a mezi dřívější společnost – nebyl by jediný ani jediná, kdo se vinou společnosti dají na špatnou cestu, protože nemohou setrvat na dobré – nebyla by to jediná oběť sobeckých a hanebných společenských zákonů.

Dobrý skutek, má-li se vykonat, nemá se nikdy moc dlouho odkládat, a tak Lauře nesmírně záleželo na tom, aby Pen zamýšlený sňatek uskutečnil co nejdříve. Proto na něho úzkostlivě naléhala a vyvinula v tom ohledu horečnou činnost. Proč se tak nemohla dočkat? Pen tak nedočkavý nebyl – snášel odklad docela klidně, ale Laura o něčem takovém nechtěla ani slyšet. Psala Penovi, prosila ho, všemi prostředky ho hleděla přimět k svatbě. Jako by nemohla mít pokoj, dokud Artur nedojde štěstí.

Nabídla se nejdražší Blance, že k ní přijede do Tunbridge, až lady Rockminsterová odjede na zamýšlenou návštěvu k hlavě rockminsterského rodu. Stará dáma Lauru napomínala, plísnila a komandovala, ale Laura byl hluchá a neposlušná – tvrdila, že musí do Tunbridge, že pojede do Tunbridge – ona, která obvykle neměla vlastní vůli a s úsměvem vyhovovala choutkám a rozmarům kohokoli, v tomto případě projevovala hrozně sobeckou umíněnost. Mylady se musí ošetřovat sama, když dostane revmatické bolesti, musí si před spaním sama číst, nechce-li poslouchat svou komornou s nakřáplým hlasem, která dovede řádně zpotvořit sentimentální místa v románech – Laura musí jet, musí být u své budoucí švagrové. Prohlašovala, že drahou lady Rockminsterovou má moc ráda a velice si jí váží, ale příští týden musí na pár dní jet k Blance.

Nejdražší Blanka ihned odpověděla nejdražší Lauře dopisem č. 1, v němž psala, že Lauru uvítá s ohromným potěšením – bude to rozkošné, když spolu budou moci nacvičovat svá bývalá dueta, když se budou procházet po zelených loukách a ve žloutnoucích lesích! Blanka počítá hodiny – nemůže se už dočkat, až se shledá s nejdražší přítelkyní.

Laura dopisem č. 2 radostně uvítala milou odpověď nejdražší Blanky. Vyjádřila naději, že jejich přátelství nikdy nepoleví, že jejich vzájemná důvěra časem ještě vzroste, že nebudou mít jedna před druhou žádné tajemství, že obě budou mít stejný životní cíl – udělat jednoho člověka šťastným.

Blančin dopis č. 2 přišel hned druhý den. „Hrozná škoda! Jejich vila je moc malá, v těch dvou hostinských pokojích bydlí paní Planterová s dcerou, která se zrovna musela rozstonat (vždycky se rozstůně, když je někde na venkově na návštěvě), a tak se několik dní nemůže a nechce odtamtud hnout.“

Laura v dopise č. 3: Opravdu, je to hrozná škoda. Tolik se těšila, že jí v pátek nejdražší Blanka zazpívá nějakou krásnou píseň, ale počká docela ráda, protože lady Rockminsterové není docela dobře a má to nejradši, když ji ošetřuje ona. Chudák major Pendennis je také moc nemocný, ve stejném hotelu – tak nemocný, že k sobě nepouští ani Artura, který ho ustavičně chodí navštěvovat. Artur má tak něžné a láskyplné srdce! Zná přece Artura odjakživa. Ručí za něho – tohle dokonce podtrhla – že je hodný, ušlechtilý a má dobré srdce.

Blanka v dopise č. 3: Co znamená tohle překvapení – ten prapodivný dopis od A. P.? Ví o tom něco nejdražší Laura? Co se stalo? Jaké, jaké tajemství se skrývá pod jeho strašně zdrženlivým počínáním?

Blančin dopis č. 3 vyžaduje vysvětlení – ale to snad nejlépe podá právě ten tajuplný dopis Artura Pendennise, který způsobil tak velké překvapení.

KAPITOLA LXXII
Pan a paní Huxterovi

„Drahá Blanko,“ psal Artur, „ty pořád čteš nějaká hezká dramata a vzrušující romány a sníš o takových situacích i ve skutečném životě – jsi tedy připravena na to, abys v jednom sehrála úlohu? A ne zrovna moc příjemnou – na příklad hrdinky, která se po otci ujímá zámku a bohatství, a když svého šťastného novomanžela představuje oddanému služebnictvu a věrným vazalům, může ho pozdravit slovy ‚Všechno tohle je mé i tvé‘ – naopak, docela jinou, totiž úlohu nešťastné ženy, která se znenadání dozví, že její manžel není žádný princ, ale žebrák Claude Melnotte – nebo ženy Alnašarovy, která přistihne manžela, když šlápne do podnosu s porcelánem, který jim měl přinést štěstí. – Ale počkat: ten Alnašar, co šlápl do porcelánu, nebyl ženatý – házel očima po vezírově dceři a jeho naděje na ni se najednou válely po zemi mezi roztříštěnými talířky a čajovými šálky.

Budeš dcera vezírova a s opovržlivým smíchem odmítneš svého Alnašara, nebo budeš Dáma z Lyonu a nepřestaneš milovat Clauda Melnotta, i když je žebrák? Přeješ-li si, jsem ochoten jeho úlohu sehrát. Budu Tě za to nesmírně milovat. Udělám všechno, seč jsem, abys byla šťastná i v tom skromném životě, poněvadž bude velice skromný, jak se podle všeho zdá – budeme až do smrti žít chudě, prozaicky, jednotvárně. Hrdina našeho románu se nebude pyšnit řády a epoletami. Napíši snad ještě pár románů, na které se brzy zapomene. Věnuji se právnickému povolání a vynasnažím se, abych v něm vynikl – budu-li mít velké štěstí a budu-li pracovat hodně těžce (což je nesmysl), dostanu možná jednou nějaké místo v koloniích a z Tebe možná bude manželka sudího někde v Indii. Prozatím hodlám koupit Pall Mall Gazette – od té doby, co umřel chudák Shandon, má jí nakladatel až po krk a prodá ji za babku. Warrington bude má pravá ruka, a když ten bude do ní psát, jistě se list bude slušně prodávat. Seznámím Tě s náměstkem šéfredaktora, panem Finucanem, a vím, kdo nakonec bude paní Finucanová – velice milá, líbezná osůbka, která má velice smutný život – a tak se už nějak protlučeme, dokud nám nenastanou snad lepší časy, a budeme si poctivě vydělávat na živobytí. Budeš mít lóže v opeře, můžeš redigovat rubriku ze vznešeného světa a v básnickém koutku ulevovat svému nešťastnému srdci. Chtěla bys bydlit nad redakčními místnostmi v Catherine Street na Strandu? Jsou tam čtyři moc pěkné pokoje s kuchyní a v podkroví pokojík pro Lauru – nebo by ti byl milejší nějaký dům na Waterloo Road? Bylo by tam příjemně, jenže když chce člověk přes most, stojí to vždycky půlpenny. Hoši by třeba mohli studovat v King’s College, nemyslíš? Připadá Ti tohle všechno jako žert?

Ach, drahá Blanko, není to žert – jsem úplně střízlivý a píši pravdu. Naše krásné sny jsou ty tam. Náš kočár nám zmizel z dohledu tak jako Popelce – s naším domem v Belgravii se nám před očima vznesl do vzduchu zlý duch a ze mne nebude člen parlamentu, zrovna tak jako nikdy nezasednu na biskupském křesle ve sněmovně lordů ani se tam nebudu ukazovat jako vévoda s Podvazkovým řádem. Víš dobře, jaký mám majetek a kolik Ty máš věna – z obojího můžeme žít jakž takž slušně a pohodlně – můžeme si občas vzít drožku, když pojedeme na návštěvu k přátelům, a nemusíme si odpírat omnibus, když budeme unaveni. Ale to je asi tak všechno – stačí Ti to, má vzácná paní? Někdy mám pochybnosti, můžeš-li snést ten život, který ti nabízím – sluší se aspoň, abys věděla, jaký bude. Řekneš-li ‚Ano, Arture, půjdu s tebou všude, ať tě čeká jakýkoli osud, budu ti věrnou a milující ženou, budu ti pomáhat a budu tě obveselovat‘ – tak pojď, drahá Blanko, a Bůh mi pomáhej, abych vůči Tobě plnil svou povinnost. Řekneš-li ne, toužíš-li po vyšším společenském postavení, nesmím Blance zatarasit cestu ke štěstí – budu se mezi davem dívat, až lady Blanka pojede ke dvoru, kde má být představena naší panovnici, a Ty se na mne usměješ z okénka kočáru. Minulou sezónu jsem viděl, jak jela lady Mirabelová k audienci – šťastný manžel po jejím boku se třpytil samými hvězdami a řádovými stužkami. Kočí měl v klopě celou rozkvetlou zahradu. Chceš tohle všechno mít i s tím kočárem, nebo se odhodláš chodit pěšky a látat manželovi punčochy?

Nemohu Ti teď svěřit – snad až později, přijde-li čas, kdy my dva nebudeme mít před sebou žádná tajemství – co se to v několika posledních hodinách stalo, že se mé životní vyhlídky tak změnily. Ale dověděl jsem se něco takového, co mě přimělo vzdát se svých plánů a hodně marnivých a ctižádostivých nadějí, v jakých jsem si liboval. Poslal jsem dopis siru Francisi Claveringovi – napsal jsem mu, že ten mandát mohu od něho přijmout teprve po svatbě a že z týchž důvodů přijmu jen to Tvé věno, které Ti patří jako dědictví po Tvém dědečkovi a které Ti zůstalo, když se narodil Tvůj nevlastní bratr. Tvá hodná matka nemá ani tušení – doufám, že se to nikdy nedozví – jaké důvody mě přiměly k tomuhle podivnému rozhodnutí. Vyplynuly z jedné trapné okolnosti, z níž nelze vinit nikoho z nás, ale už se to stalo a její následky jsou právě tak osudné a nenapravitelné jako ta rána, která stihla milého Alnašara, když zakopl o ten porcelán a roztříštil všechny své naděje na střepy, které se už nedaly dát dohromady. Píši o tom celkem vesele, protože nemá smysl naříkat nad takovým beznadějně zlým osudem. Bohužel jsme si v loterii nevytáhli hlavní výhru, drahá Blanko, ale já se spokojím i bez ní, spokojíš-li se bez ní Ty – a znovu Tě ujišťuji z nejupřímnějšího srdce, že udělám, seč budu, abys byla se mnou šťastná.

A teď bych Ti měl také napsat, co je nového, že? Strýc je velmi nemocný a hodně mrzutý a smutný, že jsem odmítl ten mandát – byl to jeho nápad, chudáka starého, a tak samozřejmě naříká, že z toho nic není. Ale měl jsem válečnou poradu s Warringtonem a s Laurou – oni to strašné tajemství znají a podporují mě v mém rozhodnutí. Jistě si George zamiluješ – je tak šlechetný, přímý a ušlechtilý! A Laura musí být naše sestra, Blanko, naše světice, náš strážný anděl. Když máme takové dva přátele, nepotřebujeme stát o ten svět venku, může nám být jedno, kdo v parlamentě zastupuje Clavering a kdo je či není zván na velké plesy v sezóně, viď?“

Na tenhle upřímný dopis odpověděla Blanka dvěma psaníčky: jedno poslala Lauře a druhé Penovi – takové, že se snad dalo ospravedlnit tím, co jí napsal on. „Rozmazlila Tě společnost,“ psala Blanka, „nemiluješ Blanku tak, jak by chtěla, abys ji miloval, jinak bys to nebral tak na lehkou váhu, budeš-li ji mít, či nebudeš. Ne, Arture, Ty mě nemiluješ – víš, co se patří: zavázal ses mi slibem a jsi ochoten jej splnit – ale ten vroucný cit, ta nedílná, trvalá láska – kde je ta vidina mého mládí? Jsem Ti jen rozptýlením v životě, a já bych Ti chtěla být vším – jen prchavým dojmem, a já bych chtěla být Tvou duší. Chtěla bych, aby naše srdce se spojila v jedno, ale – Arture – to Tvé je tak nepřístupné! Dáváš mi z něho tak málo! O našem rozchodu mluvíš s úsměvem na rtech, i o našem spojení, a nijak se nesnažíš je uspíšit! Je tedy život jen zklamaná iluze a květy v naší zahradě jsou už zvadlé? Co jsem se naplakala, co jsem se namodlila, co hodin jsem probděla – co hořkých, přehořkých slz jsem prolila nad Tvým dopisem! Tobě nabízím poezii tryskající z mého nitra – touhu mé duše, která prahne, aby byla milována – která nyje láskou, láskou, jenom láskou! – která se Ti vrhá k nohám a volá: Miluj mě, Arture! Ale když Tě na kolenou vzývám o lásku, Tvé srdce se nerozbuší – Tvé hrdé oko se nezkalí soucitnou slzou! – Přijímáš poklad mé duše, jako by to bylo smetí, a ne perly z bezedných hloubek citu – diamanty vylámané ze srdce! Jednáš se mnou jako s otrokyní, kážeš mi, abych se skláněla před svým pánem! Tohle je odměna svobodné bytosti – tohle má dostat za celoživotní lásku? Ach běda, což tomu bylo někdy jinak? Což se láska někdy dočkala něčeho jiného než zklamání? Jak jsem mohla doufat (já zamilovaný blázínek!), že budu výjimkou, že mě potká jiný osud než ostatní lidstvo – že spočinu rozpáleným čelem na srdci, které bude rozumět tomu mému? Ach, já pošetilá! Květy mého mladého života jeden po druhém uvadají a kde je tenhle, ten poslední, nejlíbeznější, nejdražší, něžně, šíleně milovaný, divě hýčkaný – kde je? Ale dost už toho. Nedbej na mé krvácející srdce. – Žij blaze, na věky žij blaze, Arture!

Napíši Ti víc, až se trochu vzpamatuji. Mozek mi třeští, takže ani nemohu myslit. Toužím po Lauře! Přijde k nám hned, jak se vrátíme z venkova, že? I Ty, Ty chladný!

B.“

Obsah dopisu byl úplně jasný – stálo to tam černé na bílém, úhledným Blančiným písmem na navoněném papíře, a přece byl smysl Penovi záhadný. Míní Blanka přijmout, nebo zamítnout jeho rytířskou nabídku? Její fráze mohly znamenat, buď že ji Pen nemiluje, a ona ho proto odmítá, nebo že ho přijímá a chce se mu obětovat, třebaže je tak chladný. Musel se nad tím dopisem jízlivě usmívat, i tomu, co k němu zavdalo podnět. Musel se smát při pomyšlení, jak zle s ním Štěstěna zatočila a jak si takové vrtkavé štěstí zasluhuje. Znovu a znovu bral do rukou ten rébus se zlatou ořízkou, navoněný pižmem. Hověl jeho smyslu pro humor – bavil ho, jako by to byla nějaká žertovná anekdota.

Když tak seděl, převracel v rukou ten prapodivný dopis a s šibeničním humorem jej v duchu komentoval, přišel sluha s navštívenkou jakéhosi pána, který s Penem velmi nutně potřeboval mluvit. Kdyby Pen byl vyšel na chodbu, byl by tam uviděl starého známého pana Samuela Huxtera, jak cucá rukojeť hole, koulí očima a vůbec projevuje známky velkého rozčilení.

„Vida, pan Huxter se mnou potřebuje naléhavě mluvit! Prosím, požádejte ho, aby šel dál!“ řekl Pen – docela ho to bavilo, a což teprve, když se chudák Sam před ním objevil!

„Posaďte se, prosím, pane Huxtere,“ řekl s nejvelkolepějším gestem. „Mohu vám nějak posloužit?“

„Radši bych nemluvil před tím lok – před tím člověkem, pane Pendennisi,“ – načež Arturův sluha odešel z pokoje.

„Jsem v bryndě,“ řekl pan Huxter zachmuřeně.

„Ale!“

„To ona mě k vám poslala,“ pokračoval mladý ranhojič.

„Cože! Fanynka? Daří se jí dobře? Už jsem se chtěl jít na ni podívat, ale od té doby, co jsem se vrátil do Londýna, mám spoustu starostí a práce.“

„Slyšel jsem o vás od svého starého a Jacka Hobnella,“ řekl Huxter. „Gratuluju vám, pane Pendennisi, jak k tomu mandátu, tak i k té dámě. Fanynka vám také posílá blahopřání,“ dodal a trochu se zarděl.

„Člověk nemá říkat hop, dokud nepřeskočil. Kdo ví, co se může stát, pane Huxtere, a kdo bude v příštím období zasedat v parlamentě jako poslanec za Clavering!“

„S mým starým svedete všechno,“ pokračoval pan Huxter. „To vy jste mu získal panstvo z claveringského zámku. Můj starý měl z toho velkou radost, že jste si ho tam zavolal. Psal mi o tom Hobnell. Co říkáte, pane Pendennisi, mohl byste se u starého za mne přimluvit?“

„Ale v čem?“

„Že jsem to udělal,“ řekl Huxter se zvláštním výrazem v očích.

„Cože – snad nechcete říci, že jste – že jste tomu milému stvořeníčku ublížil?“ zuřivě se rozkřikl Pen a vyskočil ze židle.

„To doufám ne,“ odpověděl Huxter a zatvářil se zkroušeně, „ale já jsem se s ní oženil. A vím, že doma bude strašná mela. Bylo domluveno, že až vystuduji kolej, stanu se otcovým společníkem – že to bude firma Huxter a syn. A já bych to tak chtěl, zatroleně chtěl. Jenže teď je konec – starý mi psal, že pojede do města nakupovat léčiva, bude tu zítra, a pak to všechno musí prasknout.“

„A kdy k té slavné události došlo?“ zeptal se Pen – pravděpodobně neměl moc velkou radost, že osoba, která si kdysi získala značnou dávku jeho milostivé královské přízně, slíbila poslušnost někomu jinému a tak brzy se utěšila z toho, že ztratila jeho.

„Ve čtvrtek to bylo pět neděl – dva dny po tom, co slečna Amoryová byla na návštěvě v Shepherd’s Inn,“ odpověděl Huxter.

Pen si vzpomněl, že se Blanka v psaní o té návštěvě zmínila. „Zrovna jsem tam také byl,“ pokračoval Huxter, „přišel jsem se podívat na starého Cosa, co dělá jeho noha, a možná také na někoho jiného, potkal jsem Stronga a ten mi řekl, že se v jeho bytě jedné ženské udělalo špatně, tak jsem ji tam šel ošetřit. Byla to ta stará paní, co přišla se slečnou Amoryovou – snad jejich hospodyně nebo co. Měla těžký hysterický záchvat, celého mě pokopala a poškrábala – byla ve Strongově pokoji s ním a s plukovníkem Altamontem – slečna Amoryová byla bledá jako stěna a plakala, Altamont lítal po pokoji jako divý – zkrátka poprask. Zdržely se tam dvě hodiny a ta stará nebyla k utišení, brečela i v drožce. Bylo jí mnohem hůř než té mladé. Druhý den jsem se u nich zastavil na Grosvenor Place, jestli bych mohl něčím posloužit, ale byly pryč – ani mi nepoděkovaly. A druhý den nato jsem pak už měl plnou hlavu té vlastní záležitosti – bylo to zlé, věřte. Ale už se stalo a nedá se nic dělat, tak se s tím musíme smířit.“

„Tak ona už o tom ví měsíc,“ pomyslil si Pen s prudkým návalem žalu a hněvného soucitu, „tohle tedy vysvětluje její dnešní dopis. Nechce ohrozit otce, nechce, aby se to tajemství prozradilo. Chce mě propustit ze slibu – a hledá nějakou záminku – šlechetné děvče!“

„Nevíte, prosím, kdo to je, ten Altamont?“ zeptal se Huxter po chvíli mlčení, kdy Pen přemýšlel o svých záležitostech. „Hodně jsme o něm s Fanynkou mluvili a tak se mi zdá – nemohu za to – že to asi je první muž paní Lightfootové, že najednou obživl, zrovna když se vdala po druhé. Lightfootovi to možná nebude moc líto,“ povzdechl si Huxter a zlostně pohlédl na Artura, protože démon žárlivosti dosud řádil v jeho srdci a v té chvíli si Huxter, chudák, víc než jindy představoval, že Fanynčino srdce stále náleží jeho sokovi.

„Mluvme teď o té vaší záležitosti,“ řekl Pen. „Poraďte mi, Huxtere, čím bych vám mohl nějak posloužit. Dovolte, abych vám blahopřál k manželství. Fanynka je taková hodná, okouzlující a dobrá bytost, a tak jsem rád, že dostala hodného muže, s kterým bude šťastná. Povězte mi, co mohu pro vás udělat.“

„Ona myslí, že nám můžete hodně prospět,“ řekl Huxter a stiskl ruku, kterou mu Pen podal, „a jsem vám velice vděčný, věřte. Snad byste tedy mohl promluvit s mým otcem, snad byste to mohl nějak šetrně oznámit otci i matce – je na to náramně pyšná, že její otec byl duchovní. Fanynka není z dobré rodiny, já vím, nemá ani takové vychování, aby se k nám mohla rovnat, a tak – ale už se stalo, už je Huxterová.“

„Žena přece musí zaujmout stejné postavení, jaké má manžel,“ podotkl Pen.

„Až se trochu pocvičí ve společnosti, vyrovná se v Claveringu všem mladým ženám,“ pokračoval Huxter a div si neukousl rukojeť hole. „Měl byste ji slyšet zpívat a hrát na piano! Slyšel jste ji už? Učila se u starého Bowse. Může se uplatnit na jevišti, kdyby mě starý třeba vydědil, ale já bych ji radši neměl u divadla. Je přece jen dost koketní, pane Pendennisi, ale nemůže za to. Já bych se safra vsadil, že dva nebo tři spolužáci od Bartoloměje, které jsem k nám jednou přivedl, zrovna teď u ní možná sedí – dokonce i Jack Linton, kterého jsem vždycky považoval za svého nejlepšího přítele, není o nic lepší než ti ostatní, a ona pořád na něho dělá oči a často mu zpívá. Bows říká, že kdyby u nás bylo dvacet mužských a jen jeden by si jí nevšímal, nedala by pokoj, dokud by nepřilákala i toho dvacátého.“

„Měl byste hledět, aby u ní pořád byla její matka,“ řekl se smíchem Pen.

„Ta musí sedět ve vrátnici. Fanynka už teď nemůže tak často chodit k své rodině jako dřív. Víte, pane Pendennisi, já se přece s těmi lidmi nemohu dál stýkat. Uvažte mé společenské postavení,“ řekl Huxter a hodně špinavou rukou si přejel po bradě.

„Au fait,“ přisvědčil Pen – ohromně ho to bavilo, protože mutato nomine mohl to být také jeho případ (ale ovšem nikoho jiného na světě).

Když byli ti dva v nejlepším rozhovoru, ozvalo se klepání na dveře a za chvíli sluha uvedl pana Bowse. Starý pán vstoupil zdráhavě, celý uzardělý, a když podával Penovi ruku, trochu se mu třásla. Odkašlal si, otřel si obličej kostkovaným bavlněným kapesníkem a posadil se, s rukama na kolenou, s lysou hlavou ozářenou sluncem. Pen se na toho šeredu zadíval velice vlídně a soustrastně. Tenhle člověk také měl a má své zármutky a rány. Tenhle muž také položil své srdce a nadání k nohám jedné ženy, ale ona to obojí odkopla. Štěstí mu nepřálo a jeho vytouženou dostal tamten. Fanynčin manžel, o kterém je tu řeč, nevlídně hodil okem po Bowsovi a svou zamilovanou holí div nevyvrtal díru do podlahy.

„Tak jsme prohráli, pane Bowsi – tohle je ten šťastný výherce!“ řekl Pen a upřeně se na starce zadíval.

„Ano, máte pravdu, pane Pendennisi, tohle je ten šťastný výherce!“

„Byl jste teď asi u nás, že?“ zeptal se Huxter a druhým okem významně zamrkal na Pena, jako by chtěl říci: „Chudák starý blázen – chudák je do ní zamilovaný až po uši!“

„Ano, byl jsem tam, ale vy jste už byl pryč. Vaše paní mě poslala za vámi – řekla, že možná zas provedete nějakou hloupost – že je vám to podobné, pane Huxtere.“

„Znám zrovna takové hlupáky, jako jsem já,“ zabručel Huxter.

„Možná pár,“ připustil Bows, „ale jistě jich není moc. Ano, poslala mě za vámi – bála se, abyste pana Pendennise snad neurazil – a patrně také proto, že byste mu třeba nevyřídil její vzkaz, totiž že ho prosí, aby ji navštívil. Věděla, že já to určitě vyřídím. Říkal vám to, pane Pendennisi?“

Huxter zrudl a své rozpaky zamaskoval zaklením. A Pen se smál! Ten výjev čím dál tím víc hověl jeho jízlivému smyslu pro humor.

„Pan Huxter mi to jistě chtěl vyřídit,“ řekl. „Velice mi lichotí, že mohu složit poklonu jeho ženě.“

„Bydlí v Charterhouse Lane nad pekařstvím, po pravé straně, když jdete od St. John’s Street,“ pokračoval nelítostně Bows. „Víte, kde je Smithfield, viďte, pane Pendennisi? St. John’s Street vede na Smithfield. Doktor Johnson se tou ulicí hodně našlapal v roztrhaných botách a s balíkem lokálek do časopisu Gentleman. Vy literáti jste dnes na tom líp – co? Jezdíte si v drožkách a nosíte žluté rukavičky z hlazené kůže.“

„Znám moc dobrých a zdatných lidí, kteří se neuplatnili, a moc dryáčníků a podvodníků, kteří měli úspěch, tak se moc mýlíte, příteli, jestli si myslíte, že jsem na to nafoukaný, když mám trochu štěstí,“ řekl Pen smutně. „Jak si vy můžete myslet, že v životě mají štěstí zrovna ti, kteří si je nejvíc zaslouží? Jak vy můžete takhle nízce odhadovat zásluhy podle blahobytu? Jistě víte, že nejste o nic horší než já. Nikdy jsem o tom nepochyboval. Vy jste moc rozmrzelý na vrtošivou Štěstěnu a nepřejete štěstí druhým. Není to prvně, Bowsi, co jste mě nespravedlivě nařknul.“

„Možná že nejste daleko pravdy, pane Pendennisi,“ řekl stařík a otřel si lysinu. „Myslím na sebe a reptám, ale to dělají skoro všichni lidé, když o tomhle začnou. Tadyhleten chlapík v loterii vyhrál – šťastlivec!“

„Nevím, kam tím míříte,“ řekl Huxter – co si ti dva druzí prve povídali, bylo mu úplnou záhadou.

„To bych věřil,“ odpověděl Bows posměšně. „Vaše žena mě sem poslala, abych na vás dal pozor, abych se postaral, že její vzkaz panu Pendennisovi vyřídíte – a vidíte, vy jste to neudělal, a tak měla pravdu. Ženy mají vždycky pravdu, vždycky vědí, proč co dělají. Vidíte,“ řekl trochu výsměšně Penovi, „věděla, proč ten vzkaz svěřila ještě mně. Když pan Huxter odešel, poseděli jsme si spolu klidně a hezky jsme si povídali – totiž mluvil jsem jenom já a ona vám spravovala dvě košile. A pak si k ní zaskočili vaši dva mladí přátelé od Bartoloměje, Jack Linton a Bob Blades, a teprve potom si vzpomněla, že vám chce něco vzkázat, pane Pendennisi. Vy, pane Huxtere, nemusíte spěchat domů, nepotřebuje vás – ti dva tam jistě zůstanou nejmíň dvě hodiny.“

Huxter velmi rozčileně vstal a popadl klobouk. „Přimluvíte se u starého, viďte – snad byste si mohl zajet do Claveringu?“

„Když mi slíbíte, že mě budete zadarmo ošetřovat, jestli se v Dubí rozstůňu, Huxtere!“ řekl Pen dobrosrdečně. „Udělám pro vás všechno, co mohu. Za chvíli jsem u paní Huxterové, a tam se všichni poradíme, co by se mělo dělat.“

„Však jsem myslel, že takhle ho odtud jistě vystrnadím, pane Pendennisi,“ řekl Bows a hned se zas posadil, jakmile mladý ranhojič odešel z pokoje. „A je to všechno pravda – každé slovo. Chce vás zase zpátky, proto pro vás poslala svého muže. Hledí si osedlat každého, ta malá ďáblice. Zkouší to s vámi, se mnou, s chudákem Costiganem a s těmi mladíky od Bartoloměje. Už jich má kolem sebe celý dvůr. A když není zrovna nikdo po ruce, cvičí se dole v pekařství na tom starém Němci nebo se má třeba i k tomu špinavému metaři na rohu.“

„Má Huxtera ráda?“ zeptal se Pen.

„Těžko poznat, kdo má nebo nemá koho rád,“ odpověděl Bows. „No, snad ho má ráda – vzala si ho zkrátka do hlavy a nedala pokoj, dokud se s ní neoženil. Ohlášky měli u sv. Klementa a nikdo nevěděl ani neslyšel o žádné překážce, která by byla mohla sňatku zabránit. A jednoho dne vyklouzne z vrátnice a provede si svou, a pak si s Lothariem ujede do Gravesendu – mně nechá doma lístek, abych šel k její mamá a všechno jí to vysvětlil. Pro pána krále, vždyť to ta stará věděla zrovna tak dobře jako já, ale dělala, jako by nevěděla nic. A tak slečna je pryč a já jsem zase sám. Stýská se mi po ní, když ji nevidím cupitat po nádvoří a když ke mně už nechodí do zpěvu – ani si už netroufám nakouknout do vrátnice, je tam bez ní pusto, bez té malé kokety. A tak za ní chodím do bytu a vysedávám tam jako starý blázen. Ale má to tam útulné a pěkné, Huxterovi opatruje košile a obleky, vaří mu večeři a prozpěvuje si při tom jako skřivánek. Může se na ni člověk hněvat? Půjčil jsem jim do začátku tři libry, protože dokud si neusmíří jeho otce, nebudou mít ani šilink.“

Když se Bows rozloučil, šel Pen s dopisem od Blanky a s těmi novinkami, které se právě dověděl, k své obvyklé rádkyni Lauře. Artur se obyčejně řídil jen podle vlastní hlavy, a tak bylo kupodivu, jak často najednou potřeboval něčí radu. Takřka ani nevěděl, kterou vestu si má obléknout, dokud se neporadil se slečnou Bellovou – když si chtěl koupit koně, musela mu ho schválit – všechny tyhle známky důvěry nesmírně bavily chytrou starou dámu, u níž slečna Bellová žila a jejíž plány, pokud šlo o její chráněnku, jsme už naznačili.

Artur tedy dal Blančin dopis Lauře a zeptal se jí, jak by jej ona vyložila. Obsah dopisu Lauru velice rozrušil a uvedl do rozpaků.

„Tak se mi zdá, že Blanka píše nějak poťouchle,“ řekla Laura.

„Ráda by to navlékla tak, aby si mě buď mohla vzít, nebo aby mě mohla nechat, nezdá se ti?“

„Bohužel píše nějak obojetně, a to nevěstí nic dobrého pro váš budoucí šťastný život. A není to pěkná odpověď na tvůj upřímný a poctivý dopis, Arture. Víš, tak si myslím – tak si myslím – ani se mi nechce povědět, co si myslím,“ řekla Laura a silně se zarděla, ale přesto se s uzarděním nechala bratrancem přimět, aby řekla, co si myslí. „Tak se mi zdá, Arture, jako by – jako by tu byl někdo jiný,“ prohlásila nakonec a znovu se zarděla.

„A jestli je,“ řekl Artur, „a jestli jsem tedy zas volný, bude ta nejlepší a mně nejdražší žena na světě –“

„Ještě nejsi volný, drahý bratříčku,“ řekla klidně Laura. „Patříš jiné – přiznám se, že mě to rmoutí, mám-li o ní smýšlet zle. Je to moc divné, že na tebe v tom dopise nenaléhá, abys jí udal důvod, proč rušíš všechna ta opatření, která by pro vás byla bývala tak výhodná, a vůbec se téhle věci vyhýbá. Píše, skoro jako by znala tajemství svého otce.“

Pen řekl: „Ano, jistě je zná,“ a vyprávěl Lauře, co se před chvílí dověděl od Huxtera o tom výstupu v Shepherd’s Inn.

„Takhle mi to nevylíčila,“ řekla Laura, šla k sekretáři a vytáhla dopis, v němž jí Blanka psala o své návštěvě v Shepherd’s Inn. „Ale zase nás čekalo zklamání – v bytě jsme zastihly jen chevaliera a jeho přítele. Víc o tom Blanka nenapovídala nic. Ale musela to tajemství zachovat, Pene,“ dodala Laura. „A přece – přece je to velice záhadné.“

Záhada záležela v tom, že Blanka tři týdny po onom senzačním odhalení až příliš dychtila po Arturovi, naléhala na něho (pokud taková cudná dívka vůbec mohla naléhat), aby splnil úmluvu, čímž se měla stát navždy Arturovou ženou, ale najednou se zdálo, jako by se bylo něco přihodilo, takže jí na splnění té úmluvy už tolik nezáleželo – jako by chudý Artur už nebyl Blance tak vítaný jako Artur boháč a člen parlamentu – zkrátka jako by za tím vším vězelo nějaké tajemství.

Nakonec Laura řekla:

„Vždyť do Tunbridge Wells není tak moc daleko, že, Arture? Co kdyby sis tam zajel a promluvil s ní?“

Byli spolu v Londýně už týden, a tohle jednoduché řešení je nenapadlo, jednoho ani druhého.

KAPITOLA LXXIII
Škoda, že si Artur nevzal zpáteční jízdenku

Vlak zavezl Artura do Tunbridge až moc rychle, ale měl přece kdy za tu krátkou cestu si připomenout celý svůj život a uvědomit si zlé následky svého sobeckého a svéhlavého počínání. „Tak tohle je konec nadějí, ctižádostivých plánů a romantických tužeb! Ať jsem povolný, nebo umíněný, vždycky to dopadne nešťastně – má matka mě úpěnlivě prosí, a já odmítnu anděla! Dejme tomu, že bych si byl Lauru vzal – kdyby mi byla bývala vnucena, nikdy by nemohla být mým andělem. Na naléhání někoho druhého bych jí nebyl mohl dát své srdce – nebyl bych ji nikdy poznal takovou, jaká je, kdybych byl potřeboval, aby mi někdo vyložil její dobré vlastnosti a vyjmenoval její ctnosti. Podlehnu strýcovým domluvám – na jeho záruku jsem ochoten vzít si Blanku a vyženit s ní parlamentní mandát, bohatství, splnění svých ctižádostivých záměrů a kariéru, a vida! – Zasáhne osud a já mám na krku manželku bez věna, s nímž jsem byl ochoten se spokojit v náhradu za milující srdce. Proč jsem nebyl poctivější nebo proč teď nejsem méně poctivý? Můj starý strýc by si vůbec nedělal výčitky, kdybych přijal Blančiny peníze, ať by pocházely odkudkoli – dokonce ani nemůže pochopit a hrozně ho roztrpčuje, ba rmoutí, že mi svědomí káže ty peníze odmítnout. Nemohu uspokojit nikoho. Jsem zmrzačený, ubohý slaboch, nedovedu se vyrovnat s žádným životním údělem, ať je jakýkoli. Nedovedu být šťasten a nedokážu, aby se mnou byl někdo šťasten. Jaké vyhlídky kynou té nebohé lehkomyslné dívce, která má přijmout mé bezvýznamné jméno a sdílet můj osud? Nemám ani ctižádost, aby mě ponoukla, ani dost sebevědomí, abych se po téhle porážce dovedl vzchopit, natož abych dovedl utěšit ji. Kdybych náhodou napsal knihu, která by vyšla ve dvaceti vydáních, já první bych si z toho úspěchu tropil pohrdlivé úsměšky. Dejme tomu, že bych udělal kariéru u soudu a zbohatl zastrašováním svědků a překrucováním svědectví – mohla by takováhle sláva uspokojit mé tužby – mohlo by takové povolání být pro mne naplněním života? Jak rád bych byl tím knězem tamhle naproti, který za celou dobu nepozdvihl oči od breviáře, leda když jsme projížděli reigateským tunelem, kde nemohl číst – nebo tím starým pánem vedle, který se na něho přes noviny tak nenávistně mračí. Ten kněz zavírá oči před vezdejším světem, ale myslí je pohřížen do knihy, která mu ukazuje cestu k tomu příštímu. Jeho soused ho nenávidí jako netvora, tyrana, pronásledovatele a představuje si mučedníky na hořící hranici a tu bledou tvář, jak se na ně dívá, ozářenou plameny. Tihle nemají žádné pochybnosti – jdou životem každý prodchnutý svou vírou a obtížený břemenem své logiky.“

„Chtěl byste se podívat do novin, prosím?“ promluvil na Pena statný pán (byl v nich článek proti bratrstvu těch černokabátníků, z nichž jeden s nimi seděl ve vlaku) a Pen mu poděkoval, vzal si noviny a rozjímal dál – nepřečetl si z nich ani dvě věty.

„Ale chtěl bys přijmout víru některého z těch dvou, i s jejími důsledky? Chudáku, ty musíš nést své vlastní břemeno, vytvořit si svou vlastní víru, myslit podle své hlavy a modlit se své vlastní modlitby! Je na světě někdo, komu bych mohl říci všechno, i kdybych chtěl, a kdo by byl schopen všechno pochopit? Kdo dovede pochopit nedostatky druhého a jeho ztracené příležitosti, kdo dovede zvážit vášně, jež ho ovládají, a vady, které zneschopňují rozum? Nakolik je lidský mozek uzpůsoben postřehnout pravdu a spravedlnost a jednat podle toho? Jaká nepostřehnutelná a zapomenutá nehoda – děsný úlek v dětství, osudná náhoda, šťastná či nešťastná – třeba rozhodne o celé životní dráze člověka? Může ji změnit zrnko písku, může ji ukončit vymrštěný kamínek. Kdo jiný může zvážit okolnosti, vášně, svody, které nám lze přičíst k dobru či k tíži, kromě Jediného, před jehož všeobsáhlou moudrostí padáme na kolena a k jehož milosrdenství se modlíme o rozhřešení? A tady je konec,“ řekl si Pen. „Dnes nebo zítra musím zúčtovat se svým mládím – neutěšené rozpomínání, běda mi, smutná historie, na leckterou stránku si ani netroufám pohlédnout! Ale kdo neklesl únavou a kdo z toho zápasu vyvázl nezraněný?“ Hlava mu klesla na prsa, srdce se kajícně pokořilo před tím Trůnem, na němž sídlí moudrost, láska a milosrdenství, a upřímně se vyzpovídalo. „Co záleží na slávě nebo chudobě? Ožením-li se s tou dívkou, kterou jsem si vyvolil, kéž mám sílu zůstat jí věrný a udělat ji šťastnou! Budu-li mít děti, dej, bože, abych jim mluvil a činil pravdu a zanechal poctivé jméno! Nebude to manželství ozářené leskem. Žil jsem doposud tak, abych si je zasloužil? Začínám novou životní éru – kéž je lepší než ta dosavadní, k tomu mi dopomáhejž nebe!“

V takovýchto úvahách dojel Pen do Tunbridge, vrátil sousedovi noviny a rozloučil se s ním – kněz cizinec v protějším rohu měl oči stále upřené do breviáře. Pen s cestovním vakem v ruce vyskočil z vagónu a rázně si umínil, že se postaví tváří v tvář svému osudu.

Z nádraží ho bryčka rychle dovezla k domu lady Claveringové a cestou si složil krátkou řeč, kterou hodlal proslovit k Blance – na ctnostnější, poctivější a lépe míněný řečnický projev by se za podobných okolností někdo v jeho duševním rozpoložení hned tak nezmohl. Ten proslov vypadal asi takto: „Blanko, z tvého posledního dopisu nemohu vyrozumět, co vlastně míníš – je-li má čestná a upřímná nabídka pro tebe přijatelná, či není. Myslím, že znáš důvody, které mě přiměly odmítnout hmotné výhody, jaké mi mohl přinést sňatek s tebou – soudím, že bych se zneuctil, kdybych je přijal. Pochybuješ-li o mé lásce, jsem ochoten ti ji dokázat. Vzkaž pro Smirka, ať nás oddá tady a hned – mám nejupřímnější úmysl splnit svůj slib, milovat tě po celý život, být ti věrným a milujícím manželem.“

Když Artur před domovními dveřmi vyskočil z bryčky, otevřel mu sluha, kterého neznal. Toho zřejmě překvapilo, že před sebou vidí pána s cestovním vakem, ale ani se neobtěžoval vzít mu jej z ruky. „Mylady není doma, prosím,“ řekl.

„Já jsem Pendennis,“ na to Artur. „Kdepak je Lightfoot?“

„Lightfoot už je pryč,“ odpověděl sluha. „Mylady není doma a já mám příkaz –“

„Slyším ze salónu hlas slečny Amoryové,“ řekl Artur. „Buďte tak laskav a odneste tady ten vak do šatny.“ Prošel mimo sluhu a rovnou přikročil ke dveřím pokoje, otevřel je a v nich se ozvaly šveholivé melodické tóny.

Naše Siréna seděla u klavíru a zpívala z plných plic, celou svou kouzelnou mocí. Mladý Clavering spal na pohovce, netečný vůči tomu zpěvu, ale vedle Blanky seděl pán úplně uchvácený jejím hlasem – zpívala něco vášnivého a melancholického.

Když se dveře otevřely, ten pán vyskočil, zvolal Haló!, zpěv ustal, zpěvačka lehce vykřikla, Frank Clavering na pohovce se probudil a Artur pokročil kupředu a řekl: „Vida, Foker! Jak se vede, Fokere?“ Pohlédl na klavír a tam na kraji leželo právě takové fialové kožené pouzdro, jaké před třemi dny viděl v rukou Harryho, když vycházel ze zlatnického obchodu na náměstí Waterloo. Bylo otevřené a kolem bílého atlasového polštářku se tam vinul nádherný náramek v podobě hada s hlavičkou ze zářícího rubínu a s briliantovým ocáskem!

„Těbůh, Pendennisi!“ řekl Foker. Blanka několikrát zakroutila rameny a vůbec projevovala vzrušený zájem. Zakryla ten náramek kapesníkem a pak přistoupila k Penovi a podala mu ruku, která se jí hodně třásla.

„Jak se daří nejdražší Lauře?“ zeptala se. Foker tam stál v hlubokém smutku, a jak vypadal v obličeji – ve zkormouceně rozpačitém obličeji – to si čtenář jistě dovede živě představit, stejně jako i mladého Claveringa – ten upřel na ty tři zajímavé lidi náramně významný pohled, vykřikl „Tohle je legrace,“ rozchechtal se a utekl.

Pen se až do toho okamžiku ovládal, ale když se podíval na rozpačitého Fokera, jemuž uši i tváře jen hořely, rozesmál se tak divě a hlučně, že to Blanku vystrašilo víc, než kdyby jí byl udělal ten nejtragičtější výstup.

„Tak tohle tedy je to tajemství, vida! Nečervenej se, nestyď se, Fokere! Člověče, vždyť ty jsi vzor věrnosti! Jak bych Blance mohl být na překážku, když má takového oddaného ctitele! Copak jí mohu stát v cestě k patnácti tisícům ročně?“

„O tohle se tu nejedná, pane Pendennisi,“ řekla Blanka náramně důstojně. „Mně nejde o peníze ani o společenské postavení ani o zlato – ta oddanost, ta věrnost, to důvěřivé milující srdce, které se mi nabízí celé – to si cením jako největší poklad – ano, jako největší poklad!“ A sáhla po kapesníku, ale pak si vzpomněla, co je pod ním, a nechala jej být. „Já nezapírám, já se netajím – nepotřebuji se s ničím tajit – jemu, kterému jsem své srdce dala, musí vždy zůstat otevřené – že jsem se kdysi domnívala, že vás miluji – ano, a myslila jsem si, že i vy milujete mne – to doznávám. Tolik jsem na té víře lpěla! Tolik jsem usilovala, tolik jsem se namodlila a natoužila, abych v to mohla věřit! Ale vaše chování – vaše slova, tak chladná, tak necitelná, tak nelaskavá, mě stále usvědčovala ze sebeklamu. Zahrával jste si se srdcem nebohé dívky! Jak opovržlivě jste mi vrátil slib, jímž jsem se vám zavázala! To všechno – všechno – jsem panu Fokerovi už vysvětlila.“

„Ano, opravdu,“ přisvědčil Foker a vrhl na ni zbožný pohled.

„Cože? Všechno?“ užasl Pen a významně se podíval na Blanku. „Tak tedy je to má vina, co? Dobrá, dobrá, Blanko, nechť tedy je. Neodvolám se proti vašemu ortelu, ponesu jej mlčky. Přijel jsem k vám s docela jinými nadějemi, ví bůh, s pravdivými a nejněžnějšími city v srdci. Doufám, že snad budete s jiným tak šťastná, jak jsem si, na mou čest, přál, abyste byla se mnou, a doufám, že tenhle můj hodný starý přítel bude mít ženu, která si zaslouží jeho oddanost, věrnost a náklonnost. Zaslouží si úctu každé ženy – dokonce i slečny Blanky Amoryové. Podejme si ruce, Harry – nehleď na mne úkosem. Řekl ti snad někdo, že jsem člověk prolhaný, bez srdce?“

„Pro mne jsi –,“ začal Foker hněvivě, ale Blanka mu skočila do řeči.

„Ani slovo, Henry! Prosím vás, odpusťte si!“

„Vy jste anděl, na mou duši, vy jste anděl!“ řekl Foker a Blanka se zatvářila serafínsky a zdvihla oči k lustru.

„Přes to, co se stalo, a pro to, co bylo, musím Artura vždycky považovat za bratra,“ pokračoval serafín. „Známe se už léta, chodili jsme spolu v lukách a trhali jsme spolu tytéž květy. Arture! Henry! Úpěnlivě vás prosím – podejte si ruce a buďte přátelé! Odpusťte si! Já ti, Arture, odpouštím, z celého srdce ti odpouštím! Mohu ti neodpustit, že jsi mě udělal tak šťastnou?“

„Z nás tří tady lituji jen jednoho, Blanko,“ řekl vážně Artur, „a znovu ti opakuji – doufám, že tenhle hodný, poctivý a věrný tvor bude s tebou šťastný.“

„Šťastný! Nebesa!“ řekl Harry. Víc nemohl mluvit. Štěstí mu tryskalo z očí. „Ona neví – ona ani nemůže vědět, jak ji mám rád, a – ale co jsem? Nebohý chudák, a ona mě přijme a říká, že se vynasnaží, a – aby mě mohla milovat. Tolik štěstí si nezasloužím. Podej mi ruku, kamaráde, když ti po tom, jak nelítostně ses k ní zachoval, ona odpouští a říká, že tě miluje. Buď mi vítán! Ujišťuji tě, že budu milovat každého, kdo miluje ji. Na mou – jestli mi řekne, abych tady políbil zem, udělám to. Řekněte mi, abych tady před vámi políbil zem! Prosím vás, řekněte mi to! Tolik vás miluji! Vidíte, jak vás miluji!“

Znovu Blanka serafínsky pozdvihla oči ke stropu. Něžná ňadra se jí vzedmula. Vztáhla ruku, jako by Henrymu chtěla požehnat, a pak mu královsky milostivě dovolila, aby jí tu ruku políbil. Popadla kapesník a zakryla si oči, ale druhou ruku nechala Harrymu, který ji v slzách zlíbal.

„Musel by to věru být padoušský tvor, kdo by klamal takovou milující duši,“ řekl Pen.

Blanka odhodila kapesník a položila ruku č. 2 Fokerovi na hlavu, skloněnou s polibky a slzami nad rukou č. 1. „Hlupáček – dostane se mu lásky, kolik si zaslouží – mohl by kdo nemilovat takového hlupáčka?“

V té chvíli Frank Clavering vrazil do pokoje, kde se odehrával ten sentimentální výstup.

„Poslyšte, Pendennisi!“ zvolal.

„No, Franku?“

„Ten člověk chce dostat zaplaceno, aby mohl odjet. Zatím se řádně napil piva.“

„Pojedu s ním zpátky,“ řekl Pen. „Sbohem, Blanko. Bůh ti žehnej, Fokere, starý kamaráde. Ani jeden z vás teď o mne nestojí, že?“ Nemohl se dočkat, až odtamtud zmizí.

„Počkej – na slovíčko! Na slovíčko mezi čtyřma očima, jestli dovolíš,“ řekla Blanka. „Vy nás přece můžete s důvěrou nechat o samotě, Henry, že?“ Tón, jímž pronesla jméno Henry, a ten prosebný hlas Fokera úplně uchvátily radostí.

„Ovšem, s důvěrou! Kdo by vám nedůvěřoval? Pojď, Franku!“

„Vykouříme si doutník,“ řekl Frank, jakmile byli ze dveří.

„Ona to nemá ráda,“ namítl mírně Foker.

„Co vás napadá – vůbec jí to nevadí. Pendennis tu vždycky kouřil,“ řekl ten upřímný mladík.

„Potřebuji ti říci jen pár slov,“ začala Blanka klidně, když spolu osaměli. „Tys mě nikdy nemiloval, Pene.“

„Už jsem ti řekl, jak jsem tě měl rád,“ odpověděl Artur. „Nikdy jsem tě neobelhával.“

„Teď se asi vrátíš k Lauře a oženíš se s ní,“ pokračovala Blanka.

„Tak tohle jsi mi potřebovala říci?“ zeptal se Pen.

„Jistě se k ní vrátíš ještě dnes večer. Nezapírej! O mne jsi nikdy doopravdy nestál.“

„Et vous?“

„Et moi, c’est différent. Hned jako malou mě rozmazlili. Nemohu žít bez společnosti, bez vzrušení. Byla bych mohla, ale teď je už pozdě. Když nemohu mít vzrušující zážitky, musím mít společnost. Ty bys mi neposkytl ani jedno, ani druhé. Tebe už omrzelo všechno, i ctižádost. Čekala tě kariéra, ale tys ji odmítl. Vzdáváš se jí – a proč? – pro úplnou bêtise, z nemožně přehnané svědomitosti. Proč nechceš ten mandát, proč jsi takový puritán? Proč odmítáš to, co mi právem patří – právem, entendez-vous?“

„Ty tedy víš všechno?“ zeptal se Pen.

„Teprve měsíc. Ale už od té doby tehdy v Baymouthu jsem měla podezření – n’importe od kdy. Ještě není pozdě. Vždyť je to, jako by vůbec neexistoval – a na tebe pořád ještě čeká skvělá životní dráha. Proč nezasednout ve sněmovně, neuplatnit své nadání, nevydobýt si ve světě zasloužené postavení – i pro manželku? Já si tedy vezmu celui-là. Il est bon. Il est riche. Il est – vous le connaissez autant que moi, enfin. Copak myslíš, že by mi nebyl milejší un homme qui fera parler de moi? Jestli to tajemství vyjde najevo, je ze mne milionářka. Co mi to může vadit? Já přece za to nemohu. Jenže to nikdy nevyjde najevo.“

„Ale Harrymu povíš všechno, že?“

„Je comprends. Vous refusez,“ řekla Blanka zlostně. „Povím to Harrymu, až uznám za dobré, až po svatbě. Ty mě nevyzradíš, viď? Znáš tajemství bezbranné dívky – nevyužiješ toho a nezradíš, že? S’il me plaît de le cacher, mon secret – pourquoi le donnerai-je? Je l’aime, mon pauvre père, voyez-vous? Bylo by mi milejší žít s ním než s vámi, fádními společenskými intrikány. Musím mít vzrušující zážitky – il m’en donne. Il m’écrit. Il écrit très bien, voyez-vous – comme un pirate – comme un Bohémien – comme un homme. Nebýt toho, byla bych matce řekla: Ma mère! Quittons ce lâche mari, cette lâche société – retournons – à mon père.“

„Ten pirát by tě byl omrzel jako všichni ostatní,“ namítl Pen.

„Eh! Il me faut des émotions!“ řekla Blanka. Pen ji za všechna ta léta, co se tak důvěrně znali, neprohlédl a nepoznal tak dobře, jak ji prohlédl a poznal v té chvíli, jenže viděl víc, než v ní skutečně bylo. Ta mladá osoba totiž nebyla vůbec schopna nechat se cele unést vzrušením – její nadšení bylo jen pozlátko, její nenávist byla pozlátko, její láska bylo pozlátko, její záliby a její žal bylo jen pozlátko – všechno to prudce vzplálo a na okamžik zazářilo, ale ihned to zas pohaslo a ustoupilo příštímu pozlátkovému vzrušení.

KAPITOLA LXXIV
Samé svatby

Na nádraží v Tunbridgi Pen zlostně a netrpělivě čekal na večerní vlak do Londýna celou půl hodinu – jemu to připadalo jako šest hodin, ale i ta nekonečná doba uplynula, vlak přijel a pak se zas rychle rozjel, ukázal se osvětlený Londýn a pán, který ve vlaku zapomněl svůj cestovní vak, skočil do drožky a řekl vozkovi: „Jeďte co nejrychleji do Jermyn Street!“ Drožkář poděkoval za spropitné, které dostal, a Pen vyběhl v hotelu po schodech k pokojům lady Rockminsterové. Laura byla v salóně sama – bledá četla pod lampou. Když Pen otevřel dveře, ten bledý obličej se k němu pozdvihl. Smíme jít za Arturem? Velké životní chvíle jsou nakonec jen chvíle jako každé jiné. O tvém osudu se rozhodne několika slovy. Jediný pohled očí – pouhé stisknutí ruky o něm může rozhodnout – nebo přilnutí rtů, ačkoli v té chvíli nemohou mluvit.

Až se lady Rockminsterová probudí ze zdřímnutí po večeři, vstane a vejde do salónu, pak už tam snad můžeme vejít s ní.

„Tak vida – vy mladí!“ jsou její první slova a komorná se jí užasle dívá přes rameno. Ti dva mladí totiž jsou ve zvláštní situaci – Pen v takové pozici, o níž jistě už slýchala každá slečna, která tohle čte – nebo v ní někoho viděla či doufá, že uvidí, nebo si zaslouží, aby jednou viděla.

Zkrátka jakmile Pen vešel do pokoje, přiskočil k bledé Lauře, která ani neměla kdy říci „Cože, už jsi zpátky?“, chytil ji za vztaženou třesoucí se ruku, právě když Laura vstávala z křesla, padl před ní na kolena a vychrlil ze sebe: „Mluvil jsem s ní. Zasnoubila se s Harrym Fokerem – tak – tak co teď, Lauro?“

Ruka se sevře – z očí zazáří odpověď – objeví se i na rozechvělých rtech, ač němých. Pen klesne hlavou dívce do klína, zavzlyká „Přijď, požehnej nám, drahá mamičko!“ a znovu ho obejmou paže tak něžné jako Heleniny.

V té kritické chvíli vejde lady Rockminsterová a řekne: „Tak vida – vy mladí! Becky, ven z pokoje! Co sem strkáte nos?“

Pen vyskočí, s obličejem vítězným, stále s Lauřinou rukou sevřenou v dlaních. „Utěšuje mě v mém neštěstí, mylady.“

„Co se to opovažujete, líbat jí ruku? Kdopak ví, co budete provádět za chvíli!“

Poté Pen políbí ruku mylady. „Byl jsem v Tunbridgi a mluvil jsem se slečnou Amoryovou, ale zjistil jsem, že mě jeden lotr vystrnadil z jejího srdce a zahnízdil se tam sám,“ prohlásí s tragickou tváří.

„Tak? A jen proto jste tu fňukal na kolenou?“ řekne stará dáma skoro dopáleně. „S touhle novinou jste mohl počkat do zítřka.“

„Ano, vyhrál nade mnou jiný,“ pokračuje Pen, „ale proč mu spílám lotrů? Je hodný, je věrný, je mladý, je bohatý, je krásný!“

„Co to tu blábolíte, mladíku? Co se stalo?“

„Slečna Amoryová mi dala košem – bude si brát pana Henryho Fokera. Když jsem k ní přišel, šveholila mu písničky a on jí ležel u nohou. V těch deseti dnech se přijímaly dary a vzájemně dávaly sliby. Harry byly ty revmatické bolesti paní Planterové, které bránily, aby tam Laura nemohla přijet na návštěvu. Je to nejvěrnější a nejšlechetnější člověk pod sluncem. Manželu lady Anny slíbil faru v Zálesí a jí poslal nádherný svatební dar, a jakmile zjistil, že je volný, vrhl se k nohám Blance.“

„A když tedy nemůžete dostat Blanku, spokojíte se Laurou, co, mladíku?“ zeptala se stará lady.

„Jednal šlechetně,“ řekla Laura.

„Jednal jsem tak, jak mi ona kázala, lady Rockminsterová. Tak, jak jsem nejlíp věděl a uměl. A domníváte-li se, že nejsem Laury hoden, já to vím, a modlím se, abych se s pomocí nebes polepšil. Jestli mi k tomu může přispět láska a blízkost nejlepší a nejčistší bytosti na světě, tuhle pomoc jistě budu mít.“

„Hm, hm, to je všechno moc pěkné,“ odpověděla stará dáma a zahleděla se na oba už shovívavěji, „ale mně by byl býval milejší Modrovous.“

Pen chtěl rozhovor odvrátit od toho námětu, který začínal být některým zúčastněným trapný, a tak si vzpomněl na svou dopolední rozmluvu s Huxterem a na Fanynku Boltonovou – prve ho tak zdolalo vzrušení, že na ty události zapomněl. Pověděl dámám, jak Huxter poctil Fanynku tím, že ji pojal za manželku, a jaký strach mu nahání očekávaný otcův příjezd. Vylíčil to všechno hodně humorně a obzvláště si dal záležet na podrobnostech, které se týkaly Fanynčiny koketnosti a její nepotlačitelné touhy okouzlovat muže, čímž chtěl Lauře dát na srozuměnou toto: „Vidíš, že na tamtom románku jsem neměl vinu jen já – to ona se zamilovala do mne a já jsem jí odolal. Když už nejsem nablízku, ta malá Siréna si svými kouzly a půvaby hledí podmanit jiné. Buď tak hodná a zapomeň na tuhle příhodu, nebo mi za mou chybu vyměř velice mírný trest.“

Z jeho horlivého vysvětlování Laura vytušila, co mu leží na srdci. „Udělal-li jsi chybu, Pene, už sis ji odpykal,“ a s významným pohledem a uzarděním dodala: „Já aspoň nemám právo ti to vyčítat.“

„Hm, mně by přec jen byl býval milejší Modrovous,“ bručela mylady.

„Minulost je ta tam. Čeká nás zítřek. A já se vší mocí vynasnažím, aby ten zítřek byl pro tebe šťastný, drahá Lauro.“ Myslil s pokorným srdcem na své příští štěstí – s uctivou bázní se skláněl před jejím něžným, čistým a dobrým srdcem. Miloval ji ještě víc za to, že se přiznala k pomíjivým citům k Warringtonovi a obnažila před ním své šlechetné srdce. A ona – ona si pravděpodobně myslila: „Jak je to divné, že jsem někdy mohla stát o někoho jiného – skoro mě teď trápí, že o něho stojím tak málo, že mi je tak málo líto, že je pryč. Za tyhle minulé dva měsíce jsem se tolik naučila milovat Artura! Nezáleží mi vůbec na ničem, jen na Arturovi – ať bdím, či spím, mé myšlenky patří jen jemu – mám ho stále u sebe. A když si pomyslím, že má být můj, můj! Že se za něho mám provdat, že nemám být jen jeho služkou, jak jsem si ještě dnes ráno představovala – byla bych Blanku na kolenou uprosila, aby mě nechala žít u nich. A teď – ach, tohle je příliš velké štěstí! Ach mamičko, mamičko, kéž bys tu byla s námi!“ A vskutku měla pocit, jako by Helena byla s nimi – ve skutečnosti, ač neviditelná. Lauru jako by obestírala svatozář štěstí. Chodila, jako by se vznášela, rozkvetla novou krásou. Artur tu změnu viděl a stará lady Rockminsterová také měla natolik bystré oči, že ji zpozorovala.

„Vidíš, jak pokorně ses tvářila, ty lstivá potvůrko!“ pošeptala jí, když Pen v ohromně dobré náladě a se smíchem vyprávěl o Huxterovi. „Jsi ty ale tajnůstkářka!“

„Jak bychom těm dvěma mladým pomohli?“ řekla Laura. Samozřejmě se velice zajímala o všechny mladé dvojice, neboť šlechetní zamilovaní vždycky mají sympatii s jinými zamilovanými.

„Musíme se k nim podívat,“ řekl Pen.

„Ovšemže se musíme k nim podívat,“ přisvědčila Laura. „Hodlám mít Fanynku moc ráda. Pojďme k nim ihned. Lady Rockminsterová, půjčíte mi kočár?“

„Teď hned? – Ale ty hloupoučká, vždyť už je noc, jedenáct hodin! Vsadila bych se, že pan a paní Huxterovi už jsou v nočních čepičkách. A vy byste už měl také jít, pane Pendennisi. Dobrou noc!“

Artur a Laura prosili ještě o deset minut.

„Pojedeme tam tedy zítra ráno. Zastavíme se s Martou pro tebe.“

„Ta hraběcí korunka udělá v Lamb Court a na Smithfieldu ohromný dojem!“ řekl Pen – to pomyšlení ho zřejmě těšilo. „Počkat – lady Rockminsterová, byla byste tak hodná a pomohla nám nastrojit nevinné spiknutí?“

„Jaké spiknutí, mladíku?“

„Prosím vás, buďte zítra ráno trochu nemocná, a až přijde starý pan Huxter, směl bych ho k vám přivést? Když ho může dostat do tak dobré nálady pomyšlení, že ošetřuje na venkově baroneta, představte si, co pro něho bude znamenat paní hraběnka! Až změkne – až bude úplně zralý, pak mu teprve vyjevíme to tajemství. Přivedeme mu ty dva mladé lidi, vymůžeme na něm otcovské požehnání a komedii uděláme konec.“

„Dejte mi pokoj s takovými hloupostmi!“ prohlásila mylady. „Popadněte klobouk, mladíku, a vy pojďte se mnou, slečno. Ukážu vám záda – vidíte! Dobrou noc, mládeži!“ Kdoví, snad mylady myslila na své vlastní mládí, když odcházela zavěšená do Laury, pokyvovala hlavou a potichu si prozpěvovala!

Podle úmluvy se Laura s Martou dostavily časně ráno a doufejme, že všichni tři vyvolali v Lamb Court zamýšlenou senzaci, když odtamtud odjížděli do bytu pána a paní Huxterových v Charterhouse Lane.

Obě mladé ženy se navzájem na sebe zahleděly s velkým zájmem a z Fanynčiny strany s nemalým vzrušením. Svého „ochránce“, jak na jeho žádost Pena ráda nazývala, neviděla od té slavné události, která ji spojila s panem Huxterem.

„Samuel mi říkal, jak jste byl hodný. Byl jste vždycky moc hodný, pane Pendennisi. A – a doufám, madam, že vaše přítelkyně, které se tehdy v Shepherd’s Inn udělalo tak špatně, se už uzdravila.“

„Jmenuji se Laura,“ řekla druhá s uzarděním. „Já jsem – totiž, já jsem byla – totiž – já jsem Arturova sestra a budeme vás mít vždycky oba rádi za to, jak jste na něho byla hodná, když se rozstonal. A až budeme na venkově, doufám, že nás přijedete navštívit. Budu vždycky šťastná, Fanynko, když se dozvím, že jste šťastná vy.“

„Fanynko, my uděláme totéž, co jste udělali vy dva s Huxterem. – Kde je? Máte moc hezký, útulný byt! A ta hezká kočička!“

Zatím co Fanynka Penovi odpovídá, Laura si říká: „Tak vida! Tohle je tedy ta osůbka, z které jsme všichni měli takový strach! Co na ní asi měl? Je to milé stvoření, ale ty způsoby! No, byla na něho moc hodná – Bůh jí za to žehnej.“

Pan Samuel šel naproti svému papá. Paní Huxterová řekla, že starý pán má toho dne přijet a ubytovat se v Somersetském hostinci na Strandu, a přiznala se, že z té schůzky má trochu strach. „Jestli ho rodiče vydědí, co si počneme? Nikdy si neodpustím, že jsem manžela uvrhla do neštěstí. Musíte se za nás přimluvit, pane Arture. Jestli to vůbec někdo na světě může dokázat, vy svým vlivem jistě pana Huxtera obměkčíte.“ Fanynka zřejmě viděla v Penovi stále nějakou vyšší bytost. Artur bezpochyby vzpomínal na minulost, když tu mladou paní pozoroval, jak se tváří vážně, až tragicky, jak koulí očima, jak se upejpá, jak je poplašená, a přitom ješitně koketní. Sotva Pen a Laura odešli, hned se ukázali pánové Linton a Blades – přišli ovšem na návštěvu k Huxterovi a vála od nich jemná vůně tabáku. Všimli si kočáru před pekařstvím a s posvátnou úctou si prohlíželi hraběcí korunku. Ptali se Fanynky, kdo to byl ten ohromně vznešený dandy, který právě odjel, a o hraběnce se vyjádřili, že je „prima“. Když se dověděli, že to byl pan Pendennis se svou sestrou, prohlásili, že Penův otec byl obyčejný apatykář, ale Pen je hrozný náfuka, že byli tehdy večer s Huxterem v Kuchyňce, když se tam s ním Pen pohádal.

Cestou domů měl z toho Pen ohromnou legraci, jak se Laura vyjádřila o Fanynce, že docela ujde, ale rozhodně není žádná krasavice – možná že se někomu může zdát docela hezká, ale ona, Laura, na ní žádnou krásu nevidí. Na konci Fleet Street u brány Temple Bar zahlédli v tlačenici Huxtera, který se vracel domů k své paničce. Řekl jim, že starý už přijel, ubytoval se v Somersetském hostinci – je v celkem slušné náladě – zřejmě se to týká železnic – ale Huxter se s ním bál mluvit o – o té věci. Bude pan Pendennis tak hodný a zkusí to s ním sám?

Pen odpověděl, že ihned půjde za panem Huxterem a zkusí, co se dá dělat. Huxter mladší zatím číhal venku, když ti dva spolu vedli rozhovor, který měl rozhodnout o jeho osudu. Hraběcí korunka i jeho nadchla obdivem, ba i starý pan Huxter se na ni díval s potěšením z okna kavárny – byl to pro něho pokaždé svátek, když se mohl z toho okna dívat ven na Strand.

„A teď si mohu v Londýně dopřávat,“ řekl starý pan Huxter, jakmile se přivítal s Penem. „Víte přece, co je nového, ne? Máme to v suchu. Povede k nám železniční odbočka – naše akcie jdou nahoru – koupíme ta vaše tři pole u Mumlavy, pane Pendennisi, a vyplatíme vám za ně pěkné peníze.“

„Tak? To je opravdu dobrá novina!“ Pen si vzpomněl, že v jeho bytě už tři dni leží dopis od pana Tathama, ale dosud jej neotevřel, protože byl zaujat jinými záležitostmi.

„Doufám, že nehodláte zbohatnout a vzdát se lékařské praxe,“ řekl Pen. „My vás v Claveringu nutně potřebujeme, pane Huxtere – ale slyším o vašem synovi samou chválu. Můj přítel doktor Goodenough mluví s velkou úctou o jeho nadání. Je to vlastně škoda, že se má tak vynikající lékař jako vy zahrabat ve venkovském městečku.“

„V hlavním městě bych byl měl vhodnější pole působnosti, ovšem, ale člověk se musí usadit tam, kde najde živobytí, a já jsem tam zdědil praxi po otci.“

„Můj otec měl stejné povolání jako vy,“ řekl Pen. „Někdy skoro lituji, že jsem si je také nevybral.“

„Vy jste si vybral vznešenější životní cíle,“ prohlásil starý pán. „Chcete se dostat do senátu a chcete si dobýt literární slávu. Ujal jste se pera, je z vás básník a pohybujete se ve vznešených sférách. My v Claveringu sledujeme vaše úspěchy, pane Pendennisi. Čteme vaše jméno v seznamech nejvybranějších osobností, když je někde nějaká společenská událost. Nedávno se má žena moc divila, že ve zprávě o recepci u hraběte Kidderminstera nebylo uvedeno vaše jméno. Smím se vás zeptat, které šlechtické osobnosti patří ten kočár, z něhož jsem vás prve viděl vystupovat? Staré hraběnce z Rockminsteru? Jak se mylady daří?“

„Mylady na tom není moc dobře, a tak když jsem se dověděl, že máte přijet do Londýna, pane Huxtere, naléhavě jsem jí domluvil, aby si pro vás vzkázala,“ řekl Pen. A starý Huxter si pomyslil, že kdyby sám měl v Claveringu sto voličských hlasů, dal by je všechny Penovi.

„V tom kočáře sedí jedna vaše stará známá – také z Claveringu – nechtěl byste si laskavě s ní promluvit?“ zeptal se Pen. Starý ranhojič měl ohromnou radost, že si může před celým Strandem pohovořit s někým, kdo sedí v kočáře s korunkou, a tak s poklonami a s úsměvem se honem k němu hnal. Huxter junior tam pořád ještě okouněl, a tak viděl, jak jeho otec hovoří s Laurou, jak mu Laura kyne rukou, jak otec po krátké rozmluvě s Penem vsedá do kočáru a odjíždí se slečnou Bellovou.

Artur se tam už nevešel, a tak se s úsměvem vrátil zase k mladému kandidátu lékařství a pověděl mu, kam se jeho otec rozjel. Laura si, mrška, vzala starého pána do práce na celé odpoledne, až ho lichocením a pochlebováním obratně přiměla k tomu, že by jí byl slíbil všechno na světě, a lady Rockminsterová ho nakonec vítězně zdolala tím, že se velice pochvalně zmínila o jeho dovednosti a projevila mu své dychtivé přání, aby se ujal jejího léčení. Jaké má mylady příznaky? Neměl by se napřed poradit s myladiným dosavadním lékařem? Pana Jonese nějaké naléhavé záležitosti odvolaly z Londýna? Pan Huxter by s nesmírným potěšením vynaložil veškeré své schopnosti a zkušenosti, kdyby mylady mohl být k službám.

Svou pacientkou byl tolik okouzlen, že o ní napsal domů ženě a rodině – nemluvil o ničem jiném než o lady Rockminsterové se synem Samuelem, když ten přišel za otcem na večeři, na biftek s ústřicovou omáčkou, a pak šel s otcem do divadla. Mylady je tak samozřejmě vznešená, nenuceně zdvořilá a půvabně roztomilá, jak to ještě neviděl u žádné ženy. Zdá se, že její příznaky nemusí budit obavy – předepsal jí Spir. Ammon. Aromt. a trochu Spir. Menth. Pip. s pomerančovým květem – tohle zatím jistě stačí.

„Slečna Bellová je s mylady zřejmě v důvěrných vztazích a hraběnka ji má ráda. Má brzy uzavřít sňatek. Všichni mladí lidé by se měli ženit a vdávat. Takhle se aspoň mylady vyjádřila. Dokonce se mne ráčila vyptat na naši rodinu a já jsem se jí zmínil o tobě, můj hochu. Podívám se k ní zase zítra, jestli ty léky, které jsem mylady předepsal, budou mít očekávaný účinek, a pak jí asi předepíšu Spir. Lavend. Comp. – tohle ji určitě uzdraví. Poslyš, Same, do kterého divadla nejvíc chodí lidé z vyšších vrstev? Na jaký kus vlastně hodláš dnes vzít starého venkovského doktora, co?“

Nazítří přišel pan Huxter do Jermyn Street už v jedenáct – lady Rockminsterová byla ještě v ložnici, ale přijali ho zatím slečna Bellová a pan Pendennis. Lady Rockminsterová v noci znamenitě spala, už je jí mnohem líp. Jak strávil večer pan Huxter? Byl v divadle? Se synem? To je skvělý kus a paní O’Learyová v něm vypadá rozkošně a zpívá báječně! Mladý Huxter je moc hodný mladík! Každý ho má rád – dělá svému stavu čest! Nemá sice tak pěkné způsoby jako jeho otec – ty starosvětské půvaby už pomalu vymizely, ale je to výtečný, ryzí charakter! „Měl by se ujmout praxe na venkově, ať se vy už rozhodnete pro cokoli, pane Huxtere,“ řekl Artur. „A měl by se oženit – jiní to hodlají udělat také – a konečně se usadit.“

„Totéž říkala včera mylady, pane Pendennisi. Sam by se už měl oženit, máte pravdu.“

„Tady v Londýně na něho číhá spousta pokušení, pane Huxtere,“ pokračoval Pen. A starý pán si vzpomněl na tu hurisku, paní O’Learyovou.

„Nic nemůže takového mladíka ochránit líp, než když se co nejdřív ožení s nějakou hodnou a něžnou dívenkou.“

„Věru, pane Pendennisi – nic.“

„Láska je přece víc než peníze, nemyslíte?“

„To se rozumí!“ přisvědčila slečna Bellová.

„Taková krásná dáma je pro mne ta největší autorita,“ řekl starý pán a udělal Lauře galantní poklonu.

„No, a co kdybych měl pro vás příjemnou novinu, pane Huxtere?“ otázal se Pen.

„Dejte pokoj, pane Pendennisi – jakou?“ podivil se starý pán.

„No, tak což kdybych vám řekl, že jeden mladík, uchvácený neodolatelnou, vášnivou láskou k jedné roztomilé a ctnostné dívce – do které se zamiluje každý, kdo ji pozná – uposlechl hlasu rozumu a srdce a oženil se? Což kdybych vám řekl, že ten mladík je můj dobrý známý, že naše skvělá a vznešená přítelkyně, stará hraběnka Rockminsterová, se o něho opravdově zajímá (dovedete si jistě představit, jak to takovému mladíkovi může v životě prospět, když se o něho zajímá hlava téhle rodiny) – což kdybych vám řekl, že i vy ho dobře znáte – že čeká tady vedle – že je –“

„Sam se oženil? Dejte pokoj, pane Pendennisi, tohle přece nemyslíte vážně?“

„A s takovou milou dívkou, pane Huxtere!“

„I mylady úplně okouzlila,“ dodal Pen – byla to snad první lež, které se od počátku tohohle příběhu dopustil.

„Cože – ten darebák se oženil?“ podivil se starý pán.

„Už to tak bude, pane Huxtere,“ řekl Pen, přikročil ke dveřím a otevřel je.

Ukázali se v nich novomanželé Huxterovi, předstoupili před starého pána a poklekli před ním. Klečící Fanynka nalezla milost v jeho očích. Přece jen musela být trochu hezká, ať si Laura myslela, co chtěla.

„Já to už víckrát neudělám, tatínku!“ řekl Sam.

„Tak vstaň!“ A tak vstali, Fanynka k starému pánovi přikročila blíž, a ještě blíž, a tvářila se při tom tak roztomile a kajícně, že ji pan Huxter popadl do náručí a políbil – ona se dala do pláče a zároveň do smíchu – a on měl pocit, že ji najednou má rád.

„A jak se jmenujete, drahoušku?“ zeptal se jí.

„Fanynka, tatínku,“ odpověděl za ni pan Samuel.

KAPITOLA LXXV
Exeunt omnes

Naše postavy jsou teď všechny o měsíc starší než tehdy, kdy došlo k událostem a rozmluvám vylíčeným v předešlé kapitole, a zase je téměř všechny svedla náhoda ve venkovském městečku, kde jsme se na počátku tohoto příběhu s nimi seznámili. Frederik Lightfoot, bývalý majordom ve službách baroneta sira Francise Claveringa z claveringského zámku, dovolil si šlechtě a panstvu – – – kého hrabství oznámit, že si najal známý a oblíbený hotel U Claveringova znaku v Claveringu a doufá, že mu vybraná společnost v hrabství nadále věnuje svou přízeň. „Ten starobylý a zavedený hotel je po opravě zařízen tak, aby to vyhovovalo veškerým požadavkům pohodlí,“ hlásal plakát pana Lightfoota. „Pánové, kteří se účastní místních honů, tam naleznou skvělé psince a stáje pro koně. K hotelu byl přistavěn prostorný kulečníkový sál a sklepy jsou zásobeny vybranými druhy vín a alkoholických nápojů, jež jim bez ohledu na náklady přichystal nový nájemce. Pánové z obchodních kruhů naleznou u Claveringova znaku velice pohodlné ubytování – ceny jsou upraveny tak, aby vyhovovaly všem, a přitom se zřetelem na zásady hospodárnosti, jak to je nutné v nynějších dobách.“

Ten starý hostinec vskutku jako by najednou celý ožil. Nad bránou byl v zářivých barvách obnoven Claveringův znak. Okna v kavárně se lesknou čistotou a jsou vyzdobena vánočním jmelím a pánové z místní honorace se v úzkém kroužku zase scházejí v bývalé herně. Sedláci zasedají v téže místnosti jako dříve a chodí jich tam ještě víc, poněvadž se jim zamlouvá tamější kuchyně. Paní Lightfootová je proslulá tím, jak dovede připravovat různá kořeněná indická jídla – i major Stokes, vážený nájemce Dubí, kapitán Glanders a jiní příslušníci místní honorace si je vychvalují a často si na nich pochutnají, soukromě i na společné večeři, pořádané claveringskou Čtenářskou besedou, kdy se v hostinci sešli všichni významní obyvatelé městečka a provolali paní hostinské zaslouženou slávu. Na návrh důstojného pána dr. Portmana předsedal při té večeři baronet sir Francis Clavering, místopředsedou byl zvolen (na návrh důstojných pánů J. Simcoa a S. Jowlse) pan Barker, podnikavý šéf claveringské továrny na stuhy a vrchní ředitel clarevingské a chatteriské odbočky Hlavní západní železniční trati, která bude otevřena napřesrok – zatím na ní pilně pracují inženýři a dělníci.

„V životě našeho nadaného krajana pana Artura Pendennise nastane pravděpodobně významná událost, a z toho důvodu prý se pan Pendennis hodlá vzdát úmyslu kandidovat za náš okres ve volbách,“ stojí v Chatteriském bojovníku, claveringském zemědělci a baymouthském rybáři, v tom nezávislém listě, který vyniká nejen nezvratnou zásadovostí a věrností britskému dubu, ale i užitečností jako prostředek reklamy. Dále se v něm praví: „Trousí se pověsti, že kdyby nepříznivý zdravotní stav sira Francise Claveringa přiměl, aby se vzdal svého mandátu, hodlá jej baronet postoupit nesmírně zámožnému mladému pánovi, spřízněnému s nejvyšší šlechtou britské říše, který hodlá uzavřít sňatek s velice vzdělanou a krásnou dámou, spojenou nejtěsnějšími příbuzenskými svazky s rodinou z claveringského zámku. Lady Claveringová se slečnou Amoryovou už přijely na Vánoce do Claveringu, a jak se dovídáme, očekávají se tam četní hosté ze šlechtických kruhů. Počátkem příštího roku má tam prý dojít k slavnostním událostem, obzvláště zajímavým.“

Důvtipný čtenář z uvedené zprávy možná pochopí, co se dělo za té krátké přestávky v našem vyprávění. Lady Rockminsterová sice trochu bručela na Lauru, že dala Pendennisovi přednost před Modrovousem, ale ti, kdo znají jeho tajemství, jistě pochopí, že Laura neměla jinou volbu – hodné staré lady, která se ujala opatrovnictví nad slečnou Bellovou, v zásadě však nebylo proti mysli, že slečna má dojít hlavního cíle v životě takových slečen a má se provdat. Hned první večer oznámila tu zajímavou novinu své komorné, jíž ovšem už bylo známo do všech podrobností, co se děje, neboť o tom měla co nejúplnější zprávy od Marty z Dubí, ale přesto projevila nesmírné překvapení a velkou radost. „Pan Pendennis má takové a takové příjmy a prodejem těch pozemků železniční společnosti se mu zvýší o tolik a tolik. Slečna Bellová má tolik a tolik a jednou snad bude mít o něco víc. V jejich společenském postavení jsou to docela slušné příjmy. Promluvím si se synovcem Pynsentem, který byl podle všeho do slečny Laury kdysi také zamilovaný – ale to ovšem vůbec nepřicházelo v úvahu.“ („Samozřejmě, mylady, to bych řekla!“) „Mlčte, vy o tom nemůžete nic vědět, a tak k tomu nemáte vůbec co říkat! Promluvím si s Pynsentem, je teď prvním tajemníkem Úřadu státní pečeti, aby pro pana Pendennise něco udělal. A ráno vyřiďte majoru Pendennisovi mé uctivé poručení a řekněte mu, že ho v jednu hodinu přijdu navštívit. Ano, majora si musíme usmířit,“ zabručela stará lady, „musí své peníze odkázat Lauřiným dětem.“

A tak v jednu hodinu se stará hraběnka Rockminsterová objevila u majora Pendennise, který takovou vznešenou návštěvu uvítal s velkým potěšením, jak se dá předpokládat. Byl sice připraven na sdělení, že Pen zrušil zasnoubení se slečnou Amoryovou, ale ne na tu zprávu, kterou mu hodlala oznámit mylady. Pen ráno potkal na chodbě v hotelu pana Frosche, nového majorova sluhu, a tu se teprve rozpomněl na strýce – musíme přiznat, že prvně toho dne – a poptal se na jeho zdraví, načež šel do hotelové kavárny a několika řádky svému opatrovníkovi sdělil, co se stalo. „Drahý strýčku,“ napsal mu, „došlo-li mezi námi k určitému sporu, ten je teď už vyřízen. Včera jsem byl v Tunbridge Wells a zjistil jsem, že si někdo jiný už dobyl tu trofej, na které jsme se my dva nemohli shodnout. Slečna A. se zaslíbila Harrymu Fokerovi, který má patnáct tisíc ročně, a mne zcela nemilosrdně odmrštila. Přistihl jsem ty dva zamilované znenadání, a tak se nedalo nic dělat – musel jsem se jí vzdát v jeho prospěch.

Jistě rád uslyšíte, co mi napsal Tatham – že tři moje louky v Dubí prodal Železniční společnosti, a to za pěkné peníze. O tomhle a ještě něčem jiném Vám povím víc, až se uvidíme. Jsem vždycky

Váš oddaný A. P.“

„Já už vím, co mi chcete povědět,“ řekl Penově vyslankyni major Pendennis s dvorným úsměvem a zdvořilou poklonou. „Jste nesmírně laskavá, mylady, že jste se ráčila obtěžovat, abyste mi tu novinu sdělila osobně. Vypadáte báječně! A jste nesmírně hodná! Byla jste na toho mladíka vždycky velice hodná!“

„Jenom kvůli jeho strýci!“ odpověděla roztomile lady Rockminsterová.

„Zpravil mě už, jak se věci mají, dostal jsem od něho milé psaníčko – ano, moc milé psaníčko,“ pokračoval starý pán. „Dovídám se, že má přírůstek na majetku – no, a když se to všechno dohromady uváží, tak moc nelituji, že ten sňatek se slečnou Amoryovou je manqué, ačkoli jsem si jej kdysi přál – naopak, když se to všechno uváží, jsem docela rád.“

„Musíme se mu postarat o útěchu, majore Pendennisi – musíme ho oženit.“ Tu teprve začal major tušit, co se asi stalo, a pochopil, proč se lady Rockminsterová uvolila vzít na sebe to poslání.

Je zbytečné dopodrobna zde líčit rozmluvu, k níž potom došlo, a rozvláčně vykládat, jak se mylady zhostila svého úkolu, který ani nebyl tak těžký. Nebylo přece důvodu, proč by se Pen neměl oženit podle svého přání, jež bylo také přáním jeho matky, a lady Rockminsterová doporučovala to manželství všelijakými sděleními, jež na majora silně zapůsobila, ale my je tu neprozradíme, poněvadž mylady je dosud naživu (ovšem už v hodně pokročilém věku) a její rodina by se třeba zlobila – zkrátka starý pán se nakonec nechal úplně získat energickou, ale roztomilou starou hraběnkou a její láskou k Lauře. Nelze si vskutku představit nic milejšího a líbeznějšího, než jak si mylady vedla při celé té rozmluvě, až na jednu chvíli, kdy major prohlásil, že se jeho synovec tím sňatkem zahazuje – tu se mylady rozhorlila a dala majorovi na srozuměnou, co chudák Pen a jeho přátelé už dávno pokorně uznávali – totiž že Laura je pro Pena tisíckrát lepší žena, než jakou si zasluhuje. I král by mohl být vděčný za takovou manželku, jako je Laura – Laura je vzor ctnosti a dokonalosti. A když major slyšel, že dáma tak vznešená jako hraběnka z Rockminsteru se slečně Bellové tak upřímně obdivuje, ihned se Lauře začal sám obdivovat.

Pak byl pan Frosch poslán nahoru do pokojů lady Rockminsterové, aby slečně Bellové a panu Arturovi Pendennisovi vyřídil, že se mají laskavě dostavit k majorovi, a když se uzardělá a šťastná Laura objevila zavěšená do Pena, major jim oběma v opravdovém dojetí srdečně podal třesoucí se ruku, načež Lauru přivítal ještě jiným projevem náklonnosti, při němž se začervenala ještě víc. Ruměnce štěstí! Rozjasněné oči, z nichž vyzařuje láska! Vypravěč se od této skupiny teď odvrací k svým mladým čtenářům a doufá, že i jim všem se jednoho dne takhle rozzáří oči.

Když se Pen tak přátelsky dal na ústup a Blanka svými mladistvými city obdarovala uzardělého ženicha s patnácti tisíci ročně, propuklo takové štěstí v srdci lady Claveringové i v celé rodině, jaké hodná Begum už dlouhá léta nepoznala – a ona i Blanka k sobě navzájem zahořely nejupřímnější láskou. Foker horoucně naléhal na uspíšení té šťastné události a lze si představit, jak mu asi záleželo na tom, aby mu co nejrychleji uběhlo období povinného smutku, tak aby se co nejdříve ujal vlastnictví nad tolika půvaby a rozkošnými vlastnostmi, jichž prozatím byl pouze tak říkajíc pravoplatným dědicem, a nikoli majitelem. Něžné Blance nebylo nikterak proti mysli, aby vyhověla přáním zamilovaného ženicha, a tak se všemožně přičiňovala, aby ho uspokojila. Lady Claveringová přijela z Tunbridge do Londýna. Švadleny a klenotníci měli plné ruce práce s přípravou všelijakých rozkošných rekvizit Hymenu. Lady Claveringová byla v tak dobré náladě, že z toho měl prospěch i sir Francis – došlo mezi nimi k smíru, sir Francis dokonce přijel do Londýna a znovu zasedl v čele rodinného stolu, ba když se zas ukázal v některé své oblíbené herně nebo v kulečníkovém sále, zřejmě zas oplýval penězi. Jednou když major Pendennis přišel s Arturem na večeři na Grosvenor Place, nalezli tam ve funkci majordoma svého starého známého – neboť ten pán v černém, který jim dokonale zdvořile a důstojně nabídl, přejí-li si slazené, nebo suché šampaňské, nebyl nikdo jiný než James Morgan. Na večeři byl mimo jiné též chevalier Strong – v báječné náladě a kondici – a bavil celou společnost vyprávěním o tom, jak si v cizině vyhazoval z kopýtka.

„To mylady mě pozvala,“ řekl potichu Arturovi. „Když jsem přišel, ten chlap Morgan se zamračil jako nebe před bouřkou. Jistě nemá za lubem nic dobrého. Odejdu první a počkám na vás a majora Pendennise u brány do Hyde Parku.“

Když odcházel major Pendennis, Morgan mu pomohl do zimního pláště a zamumlal něco v tom smyslu, že přechodně přijal zaměstnání u Claveringu.

„Podepsal jste mi jakýsi papír, pane Morgane,“ řekl starý pán.

„Prosím, je-li libo, ukažte jej třeba siru Francisovi,“ odpověděl se sklopenýma očima pan Morgan. „Jsem váš velký dlužník, pane majore, a jestli se vám mohu za veškerou vaši laskavost nějak odvděčit, udělám to rád.“

Artur ta slova zaslechl a všiml si i nenávistného pohledu, který je provázel, proto se nahlas rozpomněl, že někde nechal kapesník, a vyběhl nahoru do salónu. Foker tam byl dosud – nemohl se odloučit od své Sirény. Pen na ni vrhl významný pohled a Siréna patrně rozuměla významným pohledům, protože když Pen nalezl ten skutečně zapomenutý kapesník, pro nějž se vrátil, vyběhla za ním ze dveří a se smíchem řekla: „Arture – pane Pendennisi – potřebovala bych, abyste ode mne něco vyřídil Lauře!“

„Co je?“ zeptala se a dveře zavřela.

„Řekla jste to Harrymu? Víte, že ten padouch Morgan všechno ví?“

„Ano, já vím.“

„A řekla jste to Harrymu?“

„Ne, neřekla. Ale vy mě nezradíte, že?“

„Udělá to Morgan,“ odpověděl Pen.

„Ne, neudělá,“ řekla Blanka. „Slíbila jsem mu – n’importe. Počkejte, až budeme mít po svatbě – prosím vás, až po svatbě! Ach, já jsem tak nešťastná!“ řekla Blanka, ačkoli celý večer byla samý úsměv, samá roztomilost a samé veselí.

Artur řekl: „Prosím vás, prosím vás, povězte to Harrymu. Řekněte mu to hned teď. Odpustí vám všechno. Řekněte mu to ještě dnes večer.“

„A dejte jí tohle – Il est là – prosím vás, a řekněte jí, že ji srdečně pozdravuji. Odpusťte, že jsem vás zdržela. Jestli ji lady Rockminsterová pustí, vyřiďte jí laskavě, aby byla v půl čtvrté u madame Crinoliny, hrozně ráda bych si s ní vyjela do parku.“ A hned zas vešla do dveří, poslala mu na rozloučenou hubičku a začala si prozpěvovat, když viděla, že ten tichošlápek Morgan jde nahoru po schodech, vystlaných kobercem.

Pen šel dolů za strýcem a slyšel, jak Blanka spustila na klavír nějaký veselý kousek. Cestou od Claveringových Artur strýci stručně pověděl, co prve udělal. „Co jsem mohl jiného dělat?“ zeptal se.

„Co bys mohl v téhle věci safra dělat?“ řekl starý pán. „Co jiného než nechat to být. Safra, musíme být vděčni,“ dodal s pokrčením ramen, „že jsme z toho venku, ať se dál starají ti, kterých se to týká.“

„Doufám pevně, že mu to Blanka poví.“

„Udělá si, safra, co bude chtít,“ řekl starý pán. „Slečna Amoryová je pekelně chytrá, tak ať si hraje ty karty sama, já jsem jen zatroleně rád, že ty jsi z toho venku – zatroleně rád, safra. Kdo to tu kouří? Á, pan Strong! Ten by si taky asi chtěl v tom namočit prsty! Ale ty se do téhle věci nepleť, Arture.“

Strong jako by chtěl párkrát o té věci začít, ale major nechtěl slyšet ani slovo. Podotkl jen, jak krásně vypadá Apsley House v měsíčním světle, jak je pěkné počasí a kde by se tak dala sehnat drožka – jen aby se ta věc zamluvila. Chladně se Strongovi uklonil, znovu se zavěsil do synovce, zahnul do St. James’s Street a zase Pena varoval, aby se do té věci nepletl. „Tohle by ti mohlo přijít hodně draho, Arture, a tak poslechni mou radu.“

Když Artur vyšel z hotelu, zahlédl o několik domů dál Strongův plášť a kouř z jeho doutníku. Když se srazili, chevalier se vesele zasmál. „Já jsem přece taky starý voják! Potřebuji s vámi mluvit, Pendennisi. Vím už všecko, co se stalo – o všech těch čachrech, co se tu děly, když jsem byl pryč. Blahopřeji vám k tomu sňatku a zároveň vám blahopřeji, že jste se z tamtoho dostal – rozumíte, jak to myslím. Neměl bych o tom mluvit, není to má starost, ale vím, že jeden člověk je tak trochu darebák – no – no, nechme toho. Vy jste se zachoval jako muž, pašácky, a buďte rád, že jste z toho venku.“

„Nemám proč si naříkat,“ řekl Pen. „Před chvílí jsem se tam ještě vrátil a prosil jsem chudinku Blanku, aby Fokerovi všechno řekla – doufám, v jejím zájmu, že to udělá, ale přitom se bojím, že ne. Zbývá jí jen jedna možnost, jen tahle.“

„A bude to štěstí, když se jí chopí,“ přisvědčil chevalier. „Ten lotr Morgan má za lubem nějakou neplechu. Poslední dva měsíce se nám pořád motal v bytě a vyzvěděl Amoryovo tajemství, toho blázna, toho chudáka. Pokoušel se zjistit, kde teď je – tahal to z paní Boltonové a kolikrát opil starého Costigana, aby z něho něco vytáhl. Podplácel vrátného u nás, aby mu řekl, kdy se vrátíme, a na základě téhle informace se vetřel do Claveringových služeb. Jistě za ně dostává moc pěkný plat, padouch, pamatujte na má slova.“

„A kde je Amory?“ zeptal se Pen.

„Nejspíš v Boulogni. Nechal jsem ho tam a varoval jsem ho, aby se nevracel. Strašně jsme se pohádali, příšerně, jak se to dá s takovým šílencem předpokládat, a já jsem se s ním nadobro rozešel. Jsem teď rád, že je on můj dlužník, a ne naopak, a že se mi přece několikrát podařilo uchránit ho před všelijakými zlými věcmi.“

„Patrně zas už přišel o všechno, co vyhrál, že?“ zeptal se Pen.

„Ne, je na tom spíš ještě líp, než když odtud odjížděl, nebo před čtrnácti dny aspoň byl. V Badenu měl z pekla štěstí – několik večerů po sobě rozbil bank a vyprávěly se tam o něm úplné báchorky. Spojil se tam s nějakým Bloundellem, který kolem sebe shromáždil bandu všelijakých šejdířů obojího pohlaví, Rusů, Němců, Francouzů i Angličanů. Amory začal být tak drzý, že jsem ho jednou musel zmlátit, div jsem ho nepřizabil. Nemohl jsem za to – ten člověk si hrozně dovoluje, tak jsem ho musel zfackovat.“

„A vyzval vás na souboj?“ zeptal se Pen.

„Myslíte, že by to bylo někomu ublížilo, kdybych ho byl zastřelil? Kdepak, co vás napadá – čekal jsem, že mě vyzve, ale to se nestalo, a když jsem ho příště potkal, prosil mě za odpuštění: ‚Strongu, odpusťte mi, prosím vás – zbil jste mě, ale patřilo mi to.‘ Podal jsem si s ním ruku, ale pak jsem se s ním už nemohl stýkat. Večer předtím jsem mu zaplatil, co jsem mu byl dlužen,“ dodal Strong s uzarděním. „Zastavil jsem všechno, co jsem měl, abych mu splatil ten dluh, a posledních deset florinů jsem pak vsadil do rulety. Kdybych byl prohrál, byl bych se ráno nechal od něho zastřelit. Měl jsem života už po krk. Sakra, copak to není hanba, že takový člověk jako já – podepsal jsem možná pár směnek, ale nikdy jsem neopustil přítele v nouzi ani jsem se nikdy nezachoval nepoctivě – se nedovede chopit ničeho pořádného, aby si vydělal na živobytí? Tehdy v noci jsem měl v ruletě štěstí a tehdy jsem s tamtím také skoncoval. Pustím se do obchodu s vínem. Příbuzní mé ženy žijí v Cadizu. Mám v úmyslu dovážet sem španělská vína a šunku – na tom se dá vydělat jmění – jmění! Tu máte mou navštívenku. Když budete potřebovat sherry nebo šunku, pamatujte na Neda Stronga.“ A chevalier vytáhl hezkou kartičku, na níž stálo, že firma Strong & spol. v Shepherd’s Inn má výhradní zastoupení proslulé diamantové manzanilly z vinic vévody z Garbanzos, španělského magnáta první velikosti, a věhlasné toboské šunky z vepřů krmených žaludy, jak se dosud krmí pouze ve vlasti dona Quijota. „Přijďte si ji ochutnat, pane Pendennisi – přijďte se té manzanilly napít ke mně do bytu. Jak vidíte, mám přece obchodního ducha, a tentokrát musím už jednou mít úspěch.“

Pen tu navštívenku od něho vzal s úsměvem. „Nevím, jestli budu smět chodit na mládenecké večírky. Víte přece, že se chci –“

„Ale sherry přece budete potřebovat! Sherry budete potřebovat!“

„Spolehněte se, že je budu brát od vás. Udělal jste jistě dobře, že jste se z toho společenství vyvlekl. – Pan Atlamont s dcerou si prý dopisují,“ dodal Pen po chvíli odmlčení.

„Ano, psala mu příšerně dlouhé užvaněné dopisy, které jsem někdy četl – lstivá mrška! – a on jí odpovídal, na adresu paní Bonderové. První dny by byl nejraději ujel s ní – ne a nedal pokoj, chtěl mít dceru u sebe. Ale ona s ním nechtěla jet, to si dovedete představit, a pak už ani on o to moc nestál.“ Chevalier se dal do smíchu. „Chcete vědět, proč jsme se vlastně pohádali a proč jsem ho zfackoval? V Badenu byla jedna vdova, nějaká baronka de la Cruche-cassée – nebyla o moc lepší než on, a ten darebák se s ní chtěl oženit. A byl by to udělal, ale já jsem mu připomněl, že už je ženatý. Rozhodně nebyla o nic lepší než on. Když jsem odjížděl do Anglie, viděl jsem ji v Boulogni na molu.“

Nu, a teď jsme zase tam, kde jsme byli, když jsme prve v Chatteriském bojovníku četli to zajímavé oznámení.

Chybělo už jen několik dní do té blažené chvíle, kdy měl Foker pojmout Blanku za choť, a lidé se tlačili, aby zhlédli nejnádhernější nový kočár, jaký svět kdy viděl – stál v kočárové kůlně u Claveringova znaku, kde jej za štědré spropitné ukazoval zvědavcům vrchní vozka pana Fokera. Madame Fribsbyová pilně šila hezké nové šaty pro dcery nájemců, které měly při slavnostní snídani a svatebních obřadech vystupovat tak říkajíc ve sboru družiček. A po té radostné události se měly ještě pořádat velké oslavy v claveringském zámku.

„Ano, pane Huxtere, ano – šťastní nájemci, ta chlouba vlasti, se shromáždí v baronském sídle, i slastí se roztřesou brady bílé – tučného vola zabijí, nejednu číš spolu vypijí – rozhlaholí se zvony nejlíbeznějšími tóny. A můj tchán s okem zroseným požehná snoubencům blaženým. Tohle asi bude program dne, pane Huxtere, a doufám, že při tom uvidíme i vás s vaší krásnou chotí po boku – a čeho byste se chtěl napít, pane Huxtere? Paní Lightfootová, buďte tak laskava a tadyhle mému výtečnému příteli a osobnímu lékaři panu Huxterovi, panu Samuelu Huxterovi, členu Královské lékařské koleje, poskytněte to nejlepší občerstvení, jaké je ve vašem hostinci k mání, a připište veškerou jeho útratu na můj účet. A čeho se napijete vy, pane Lightfoote? Ale myslím, že jste toho už vypil dost – haha, nezdá se vám?“

Takto mluvil Harry Foker ve výčepu U Claveringova znaku. Ubytoval se v tom hotelu v několika pokojích a shromáždil tam kolem sebe kruh známých. Dal nalévat každému, kdo přišel. Kamarádil se tam s každým. Byl tak šťastný! Když paní Lightfootová seděla zamyšlená ve výčepu se svou velkou spojenkyní madame Fribsbyovou, Foker je ustavičně obletoval. Utěšoval paní Lightfootovou, která už měla důvody k manželským hádkám, protože abychom řekli pravdu, mladý Lightfoot měl zcela pod svou pravomocí sklep, byl úplným pánem svých bezuzdných choutek, a tak měl špičku nebo opici od rána do večera. Byla to pro jeho milující manželku žalostná podívaná, když se ten statný mladík potácel po dvoře a kavárně nebo když s živnostníky a sedláky chlastal ze své zásoby vín a pečlivě vybraných alkoholických nápojů.

Když si pan Morgan mohl udělat kdy, chodil tam ze zámku a vypil si skleničku na účet hostinského U Claveringova znaku. Se škodolibým úsměškem pozoroval Lightfootovy opilé kousky. Když nešťastný manžel byl pod kamarádovým dohledem, zmocňovala se paní Lightfootové dvojnásob sklíčená nálada. Pár měsíců po svatbě, a už se takhle spouští! Madame Fribsbyová s ní dovedla cítit, madame Fribsbyová mohla vyprávět všelijaké historky o zrovna tak špatných mužích. Měla také své trápení a své smutné zkušenosti s muži. A tak se zdá, jako by nikdo nemohl být úplně šťastný – každý člověk na světě má nějakou hořkou krůpěj ve svém poháru, jak podotýkal pan Foker. Ale myslil si, dobrák, že v jeho poháru není přimíchána žádná hořkost. Překypoval štěstím a dobrou náladou.

Pan Morgan Fokera ustavičně obskakoval. „Ale já ho jaksi dost zle snáším,“ svěřil se ten upřímný mladík paní Lightfootové. „Pořád se mi zdá, jako by mi už bral míru na rakev. Tchán z něho má strach – tchán je jinak pašák – hm, odpusťte, paní Lightfootová, a má tchyně také!“

„Mylady vždycky byla pašačka,“ řekla paní Lightfootová a s povzdechem si pomyslila, že by možná byla udělala líp, kdyby svou bývalou paní vůbec nebyla opouštěla.

„Ne, nemám toho člověka rád, ale nemohu říci proč,“ pokračoval pan Foker. „Chce, abych ho k nám přijal za majordoma – Blanka si to moc přeje. Proč o něho tolik stojí?“

„Opravdu o něho slečna Blanka tolik stojí?“ To pomyšlení paní Lightfootovou zřejmě velice znepokojilo – a nejen to, ještě něco jiného. Jednou ráno dostala dopis s boulogneským poštovním razítkem, a právě se o ten dopis s manželem hádala, když pan Foker scházel ze schodů, než se vydal do zámku. Obvykle tam chodil na snídani a slunil se v záři své Armidy, a pak, poněvadž se v zámecké společnosti nesmírně nudil a o hony nestál, vracel se zas do hostince a pár hodin si s tamější společností zahrál kulečník. Pak zas už byl čas, aby si vyjel na koni se slečnou Amoryovou, načež se s ní navečeřel a skromně se zas uchýlil do hostince.

Lightfoot se ženou se tedy o ten dopis pohádali. Co to je za psaní z ciziny? Jak to, že ona pořád dostává psaní z ciziny? Od koho jsou? – chtěl vědět manžel. Nevěřil, že jsou od jejího bratra. Ale vždyť mu do toho nic není! Ovšem, je mu do toho – načež zaklel, chytil ženu za ruku a sáhl jí do kapsy pro ten dopis.

Nebohá žena vyvřískla: „Dobrá, tak si ho vem!“ A právě v té chvíli, kdy se manžel zmocnil dopisu, vešel do dveří pan Foker, ona znovu vyvřískla, jakmile ho uviděla, a pokoušela se manželovi dopis vyrvat. Lightfoot jej otevřel, vytrhl se jí a list vypadl z obálky na stůl, u něhož právě snídali.

„Ruce pryč, člověče!“ vykřikl Harry a skokem byl u nich. „Neopovažte se na ni sáhnout! Muž, který vztáhne ruku na ženu jinak než vlídně, je – Vida! Je to dopis pro slečnu Amoryovou! Co má tohle znamenat, paní Lightfootová?“

Paní Lightfootová začala plačtivým hlasem dělat manželovi výčitky. „Ty nelidský netvore! Takhle zacházet se ženou, která tě sebrala na ulici! Ty sketo, jak se opovažuješ vztáhnout ruce na svou ženu? Ó, že já jsem si tě brala! Že já nešťastná jsem kvůli tobě odešla od své paní! Že já chudinka jsem dala tenhle hostinec opravit za osm set liber, jen aby ses tady mohl ožírat!“

„Dostává psaní a nechce mi říct od koho!“ řekl Lightfoot opilým hlasem. „Tohle je přece taky má věc jako manžela, ne? Přejete si, abych vám něčím posloužil, pane Fokere?“

„Jdu do zámku a vezmu tenhle dopis pro slečnu Amoryovou s sebou,“ řekl Foker a velice zbledl – vzal dopis ze stolu, na němž bylo prostřeno k snídani, a odešel.

„Kdo to přijede – sakra, kdo to má přijet? Kdo to je, ten J. A. – řekni, sakra, kdo to je ten J. A.?“ zařval Lightfoot.

Paní Lightfootová ho okřikla. „Drž hubu, ty ožralé zvíře!“ popadla klobouk a šál, hodila je na sebe, a když viděla pana Fokera, že je venku na ulici, pustila se rovnoběžnou uličkou a hnala se k zámecké bráně, co jí nohy stačily. Foker před sebou viděl utíkající postavu, ale než došel k zámecké bráně, zmizela mu z dohledu. Zastavil se a ptal se vrátného: „Kdo to před chvílí přišel? Nebyla to paní Bonnerová?“ Div se v chůzi nepotácel – sotva viděl ty stromy před sebou a několikrát se zastavil a musel se opřít o kmen bezlistých líp.

Lady Claveringová byla se synem v pokoji, kde se snídalo, a její manžel zíval u stolu nad novinami. „Dobré jitro, Harry,“ řekla Begum. „Tady jsou dopisy, celá hromada dopisů – lady Rockminsterová přijede až v úterý místo v pondělí a major s Arturem tu budou už dnes. Laura jde na návštěvu k doktoru Portmanovi a odtamtud půjde rovnou do kostela – a – co se stalo? Co jste tak bledý, Harry?“

„Kde je Blanka?“ zeptal se skomíravým hlasem Harry. „Ještě nepřišla dolů?“

„Blanka je vždycky poslední,“ řekl chlapec s plnými ústy. „Je to louda, to víte. Když tady nejste, leží v posteli až do oběda.“

„Mlč, Franku!“ napomenula ho matka.

Za chvíli však Blanka přišla, pobledlá, a vrhla zvědavý pohled na Fokera. Pak přistoupila k matce a políbila ji, a když se vítala s Harrym, zářil jí už obličej nejlíbeznějšími úsměvy.

„Tak co, Harry, jak se ti daří?“ řekla a podala mu obě ruce.

„Není mi dobře,“ odpověděl Harry. „Já – já jsem ti přinesl nějaký dopis, Blanko.“

„Dopis? A od koho, prosím? Voyons!“

„Já nevím – rád bych to věděl,“ odpověděl Foker.

„Jak ti to mohu říci, dokud jej neuvidím?“

„Paní Bonnerová ti nic neříkala?“ zeptal se rozechvělým hlasem. „Za tím vězí nějaké tajemství. Dejte jí ten dopis vy, lady Claveringová!“

Udivená lady Claveringová vzala nebohému Fokerovi psaní z roztřesených rukou a podívala se na nadpis. Najednou se také roztřásla po celém těle, rozběhla se k Frankovi, přitiskla si ho k sobě a rozvzlykala se: „Dej to pryč – to je přece nemožné, nemožné!“

„Co se děje?“ vykřikla Blanka s takřka strašidelným úsměvem. „Vždyť to psaní je – od jedné naší chudé příbuzné.“

„To není pravda, to není pravda!“ křičela lady Claveringová. „Není, Franku, miláčku – viď, Claveringu?“

Blanka se zatím dopisu chopila a přiblížila se s ním ke krbu, ale Foker k ní přiběhl a pevně ji chytil za paži. „Musím to psaní vidět – dej mi je! Nesmíš je spálit!“

„Se slečnou Amoryovou nebudete takhle zacházet v mém – v mém domě!“ rozkřikl se baronet. „Hned jí ten dopis dejte zpátky, u Joviše!“

„Tak si ho přečti – ale podívej se na ni!“ vzkřikla Blanka a ukázala na matku. „Jen kvůli ní jsem to tajemství nechtěla prozradit! Přečti si to psaní, ukrutníku!“

Pan Foker dopis otevřel a četl:

„Drahá Betsy, už jsem Ti nepsal tři neděle, ale teď Ti zatím dávám otcovské požehnání a pak za tebou brzy přijedu, třeba zrovna tak brzo jako tohle psaní. Chci vidět tu slávu a hlavně zetě. Ubytuju se u Bonnerové. Byl tu pěkný podzim a bydlím tady v dobrém hotelu a mám dobrou společnost. Zrovna Ti moc neschvaluju, že jsi kvůli panu F. dala košem panu P. – Foker není zrovna moc hezké jméno, a podle toho, co o něm píšeš, zdá se, že je ťulpas, a přitom není žádný krasavec. Ale má prachy, a to je hlavní. Tak zatím jen tohle, má drahá Betsy, a na shledanou!

Tvůj milující otec

J. Amory Altamont.“

„Přečtěte si to, lady Claveringová, teď už nemá smysl to před vámi tajit,“ řekl chudák Foker, a lady celá vyděšená přelétla dopis očima, znovu začala vyrážet hysterické skřeky a křečovitě objala syna.

„Tak, teď jsi psanec, můj hochu. Zneuctili tvou matku – ale já jsem nevinná, Franku, přísahám ti, že jsem nevinná! Já jsem tohle nevěděla, pane Fokere, opravdu jsem to nevěděla.“

„Jsem o tom přesvědčen,“ řekl Foker, přistoupil k ní a políbil jí ruku.

„Šlechetný, šlechetný Harry!“ vykřikla Blanka, úplně u vytržení. Ale odtáhl od ní ruku a s rozechvělými ústy se od ní odvrátil. „Tady je to něco jiného,“ řekl.

„Bylo to kvůli ní, Harry – tajila jsem to kvůli ní!“ Slečna Amoryová znovu zaujala divadelní postoj.

„Mělo se také něco udělat kvůli mně,“ řekl Foker. „Byl bych si tě vzal, ať bys byla kdokoli. V Londýně se o všem ví. Já jsem věděl, že tvůj otec – se dostal do nesnází. Copak myslíš, že jsem si tě chtěl vzít kvůli tvým – tvým příbuzným? Čert to všechno vem! Dva roky jsem tě miloval celým srdcem a celou duší, a ty sis se mnou zahrávala, tys mě klamala!“ Foker se div nedal do pláče. „Ó Blanko, Blanko, tohle je kruté, kruté!“ A zakryl si rukama obličej a zavzlykal.

Blanka si pomyslila: „Proč jsem mu to neřekla tehdy večer, když mi Artur dal tu výstrahu?“

„Neodmítejte ji, Harry!“ vykřikla lady Claveringová. „Vezměte si ji, vezměte si všechno, co mám! Až umřu, je to beztak všechno její. Tenhle hoch je vyděděný.“ (Mladý pán Frank se při tom podivném výstupu tvářil ustrašeně, ale při těch slovech se hlasitě rozplakal.) „Vezměte si všechno do posledního šilinku. Nechte mi jen tolik, abych měla být z čeho živa, abych s tímhle dítětem měla kde složit hlavu a kam před těmi dvěma uprchnout. Jsou oba špatní lidé. Snad tamten už tady je. Nechci ho vidět! Claveringu, ty zbabělče, ochraň mě před ním!“

Clavering se polekal. „To přece nemyslíš vážně, Jemimo? Tohle přece nemyslíš doopravdy? Přece mě s Frankem nenecháš na holičkách? Já jsem o tom nevěděl, ví bůh, že jsem o tom nevěděl – Fokere, já jsem o tomhle neměl ani tušení – až teprve když si mě našel ten darebák a přišel za mnou, ten zatracený uprchlý trestanec.“

„Kdo?“ zeptal se Foker. Blanka vyvřískla.

„Ano!“ rozkřikl se baronet. „Ano, je uprchlý trestanec – ten zatracený darebák, který padělal podpis svého tchána, toho zatraceného advokáta, a pak v Botany Bay zabil dozorce, vem ho ďas, a utekl do buše, lotr! Škoda, že tam nezhynul! Přišel za mnou, je to už dobrých šest let, a od té doby mě okrádal – a já jsem div nepřišel na mizinu, jak ze mě tahal peníze, ten ďábelský lotr! Pendennis tohle ví, Strong to ví, ten zatracený Morgan to ví, a ona to už ví bůhvíjak dlouho. Jenže já jsem to nikdy nikomu neřekl, nikdy – tajil jsem to i před vlastní ženou.“

„Tys ho tedy znal, Claveringu, a nezabil jsi ho?“ vykřikla Amoryova žena. „Pojď pryč, Franku, tvůj otec je zbabělec! Jsem zneuctěna, ale jsem přece tvá matka, a ty mě budeš – ty mě budeš mít rád i tak, viď?“

Blanka, éplorée, přistoupila k matce, ale lady Claveringová před ní ucouvla, téměř s hrůzou. „Nesahej na mne!“ řekla. „Nemáš srdce, vůbec nemáš srdce! Teď už všemu rozumím. Už rozumím, proč se ten zbabělec chtěl vzdát parlamentního mandátu ve prospěch Artura – ano, ten zbabělec! A proč jsi mi vyhrožovala, že mě můžeš přimět, abych ti dala polovičku toho, co patří Frankovi. A proč se Artur chtěl s tebou oženit, i kdybys neměla ani šilink – protože nechtěl okrást mého chlapce – a tys ho nechala, radši sis chtěla vzít tady chudáka Harryho. Nechte ji být, Harry! Vy jste hodný člověk. Nežeňte se s tou – s tou dcerou trestance! Pojď pryč, Franku, můj drahoušku – pojď pryč s maminkou. Někde se spolu skryjeme, ale jsme poctiví, jsme poctiví!“

Zatím se Blanky začínal zmocňovat podivně jásotný pocit. Ten měsíc s chudákem Harrym byl pro ni hrozně nudný. Ani jeho jmění a nádherný majetek mu nebyly nic platné, aby jí bylo pomyšlení na něho snesitelnější. Naivní mladík ji nudil a měla toho až po krk, že mu má pořád lichotit a pochlebovat.

„Počkej, mamá – počkej, mamá!“ vykřikla, s gestem situaci přiměřeným, ale hodně divadelním. „Já že nemám srdce? Tak vida! Uchovávám to tajemství, abych svou matku uchránila před zhanobením. Vzdám se svých práv ve prospěch svého nevlastního bratra, a jak je vidět, vlastně nemanželského! Ano, svých práv a svého jmění. Nezradím svého otce – a vida, nemám srdce! Ale teď si svá práva vydobudu – dopomohou mi k nim zákony mé vlasti! Odvolám se na zákony své vlasti – ano, na zákony! Ten pronásledovaný se dnes sem vrátí. A já půjdu k němu, k svému otci.“ A slečna se rozmáchla rukou v přesvědčení, že si hraje na hrdinku.

„Tak, tohle uděláš?“ rozkřikl se Clavering a jako obvykle zaklel. „Já jsem tady smírčí soudce a vem mě ďas, jestli ho nedám zatknout! Tady jede poštovní kočár – snad je to on! Jen ať sem přijde!“

Ulicí skutečně přijížděl poštovní kočár – obě ženy vyvřískly z plných plic, neboť čekaly, že se tam Altamont objeví každou chvíli.

Otevřely se dveře a pan Morgan ohlásil majora Pendennise a pana Artura Pendennise – vešli do pokoje a zastihli rodinku při té prudké hádce. Pokoj, kde se snídalo, byl oddělen od haly velkou zástěnou, a tak toho pan Morgan podle svého zvyku pravděpodobně využil a obeznámil se s tím vším, co se za zástěnou dělo.

Předešlého dne se snoubenci smluvili, že si spolu vyjedou na koni, a odpoledne ve stanovenou hodinu byli před zámkem Fokerovi koně ze stáje U Claveringova znaku. Ale slečna Blanka si tentokrát s ním nevyjela. Pen se s ním na schodech před vchodem do zámku rozloučil podáním ruky a Harry Foker odklusal v průvodu svého podkoního ve smutku. Jednání mezi hlavními osobami, jež je obsahem nejvzrušenější části našeho příběhu, trvalo nanejvýš tři hodiny. Dávaly se všelijaké rady, vyprávěly se všelijaké historky a navrhovaly se všelijaké kompromisy, až nakonec Harry Foker odjel, provázen Penovým požehnáním. Zámecké panstvo pak zasedlo k neutěšené večeři, při níž neobsluhoval nedávno přijatý majordom a nezúčastnila se jí ani jedna z dam. Po večeři Pen řekl: „Půjdu se podívat do Claveringu, jestli už přijel,“ Pustil se temnou alejí, přes most a cestou k svému domu – na jeho loukách, kdysi tak tichých, hořelo v pecích a pod kovadlinami, jak tam dělníci kladli koleje nové železniční trati – a v městečku zamířil k hostinci U Claveringova znaku.

Do claveringského zámku se vrátil teprve o půlnoci, nesmírně bledý a rozčilený. Zeptal se, zda je lady Claveringová ještě vzhůru. Ano, je v obývacím pokoji. Šel tam rovnou a zastihl nebohou lady v žalostném stavu – uplakanou a hrozně rozrušenou.

„To jsem já – Artur,“ řekl ve dveřích, vešel do pokoje, vzal ji velmi něžně za ruku a políbil jí ji. „Byla jste mi vždycky hodnou přítelkyní, lady Claveringová. Mám vás velice rád. Mám pro vás novinu.“

„Neříkejte mi už tím jménem!“ řekla a stiskla mu ruku. „Vy jste byl vždycky hodný hoch, Arture – jste moc milý, že jste teď přišel – jste moc laskavý. Jsou chvíle, kdy jste hodně podobný své mamince, drahoušku.“

„Drahá, hodná lady Claveringová,“ opakoval Artur s nápadným důrazem, „stalo se něco velice podivného.“

„Stalo se něco jemu?“ zeptala se lady Claveringová téměř bez dechu. „Ach, je to strašné, když si pomyslím, že bych skoro byla ráda – strašné!“

„Je živ a zdráv. Byl tam, a už je zase pryč, má drahá lady. Nelekejte se – už je pryč, a vy jste pořád lady Claveringová.“

„Je to pravda, co mi někdy říkal,“ vykřikla, „že byl –“

„Byl už ženatý, než se s vámi oženil,“ odpověděl Pen. „Dnes večer se k tomu přiznal. Víckrát se už nevrátí.“ Lady Claveringová znovu vykřikla, popadla Pena do náručí, políbila ho a rozplakala se mu na rameni.

To, co jí musel Pen vyprávět a při čemž ho s hlasitým pláčem několikrát přerušila, musíme zde stručně shrnout, neboť rozsah našeho vyprávění je přesně vymezen a je nejvyšší čas, aby už skončilo. Amory přijel z nádraží poštovním kočárem, který nahrazoval dřívější dálkové dostavníky, a ubytoval se u Claveringova znaku. Ohlásil se tam pod svým přijatým jménem Altamont a objednal si večeři, a poněvadž byl ve veselé náladě, pozval hostinského (jemuž to nikterak nebylo nevhod), aby s ním popil vína. Vyzvěděl na panu Lightfootovi všechny novinky, pokud šlo o zámecké panstvo. Mimo to výslechem hostinského zjistil, že paní Lightfootová, jak mu slíbila, jeho tajemství uchovala, a tak si ještě objednal víno, a po té pitce šel náramně rozjařený za paní Lightfootovou do výčepu.

Pila tam čaj se svou přítelkyní madame Fribsbyovou a Lightfoot se zatím dostal do nesmírně blaženého stavu, takže ho nemohlo překvapit nic, co by se snad mohlo stát. A tak když si Altamont s paní Lightfootovou podali ruku jako staří známí, nezdálo se to Lightfootovi vůbec divné, pokládal to jen za oprávněnou příležitost k pití. Pánové pak spolu popíjeli grog a nabídli jej i dámám, nedbajíce jejich vystrašených obličejů.

Zatím co tam všichni seděli tak pospolu, přišel asi v šest hodin večer pan Morgan, nový sluha sira Francise Claveringa, a byl rovněž požádán, aby se zúčastnil pitky. Objednal si svůj oblíbený nápoj a všichni vespolek se pak rozpovídali.

Za chvíli začal pan Lightfoot klímat. Morgan už několikrát naznačil paní Fribsbyové, že by se měla vzdálit, ale milá paní se nehýbala z místa – byla jako očarovaná, a téměř se zdálo až vystrašená, nebo se nechala paní Lightfootovou přemluvit, aby ještě nechodila. Ta její vytrvalost byla panu Morganovi náramně k zlosti – dal svou nelibost najevo takovými řečmi, až to paní Ligtfootové bylo trapné a pan Altamont prohlásil, že Morgan je protiva, že nedovede být zdvořilý vůči dámám.

Rozmíška mezi těmi dvěma pány byla ženám nesmírně trapná, obzvláště paní Lightfootové, která se ze všech sil snažila pana Morgana uchlácholit – až si nakonec vzala za záminku, že musí cizímu hostu podat oharek, aby si mohl zapálit dýmku, a podala mu potají i kus papíru, na němž stálo: „Poznal vás. Jděte pryč!“ Počínala si snad trochu podezřele, nebo si tak počínal host, když přečetl ta slova – ihned poté vstal a řekl, že půjde spát, ale Morgan vstal také a se smíchem prohlásil, že je na spaní ještě dost času.

Ale cizí pán opakoval, že půjde do svého pokoje, a Morgan se mu nabídl, že ho tam doprovodí.

Poté host řekl: „Jen pojďte! Mám nahoře v pokoji dvě bambitky na takové zrádce a zbabělé špehouny, abych jim prostřelil hlavu!“ Při tom tak zuřivě vytřeštil oči na Morgana, že ten chytil Lightfoota za límec, vzburcoval ho a řekl: „Johne Amory, ve jménu královny vás zatýkám! Pomozte mi, Lightfoote! Tohle dopadení nám vynese tisíc liber!“

Vztáhl ruku, jako by se chtěl zatčeného chopit, ale ten zaťal pěst a levou rukou tak prudce udeřil Morgana do prsou, že ho srazil k zemi. Lightfoot měl sílu a kuráž – prohlásil, že hostu rozbije hlavu na padrť, a už se to chystal udělat, ale host si honem svlékl kabát a zařval na oba své protivníky, aby se jen na něho vrhli, zatracení lotři.

Jenže paní Lightfootová se s pronikavým výkřikem postavila před manžela a madame Frisbyová s ještě hlučnějším zavřísknutím se přihnala k cizímu hostu, vykřikla: „Armstrongu! Johny Armstrongu!“ a popadla ho za obnaženou paži, na níž měl modře vytetováno srdce s monogramem M. F.

Výkřik madame Fribsbyové zřejmě cizího muže vyděsil – muž okamžitě vystřízlivěl. Podíval se na ni a zvolal: „Sakra, vždyť je to Polly!“

Paní Fribsbyová křičela dál: „Tohle není Amory! Je to Johny Armstrong, můj zlý, zlý manžel – dal se oddat se mnou v kostele sv. Martina, byl důstojníkem na indické lodi a za dva měsíce po svatbě mě opustil, bídný lotr! Tohle je John Armstrong – tadyhle má vytetované srdce – to si udělal kvůli mně!“

Cizí muž řekl: „Ano, Polly, jsem John Armstrong, máš pravdu. Jsem John Armstrong, Amory, Altamont, co kdo chce – jen ať to se mnou ti dva zkusí, jestli něco svedou s britským námořníkem! Hurá – tak do toho!“

Morgan znovu vykřikl: „Já vás zatýkám!“ Ale paní Lightfootová řekla: „To tak! Vás dáme zatknout, bídný špehoune! Cože! Chtěl byste zmařit svatbu, přivést mylady na mizinu a vyhnat nás odtud z hostince, co?“

„Říkal, že nás chce odtud vyhnat?“ zařval pan Lightfoot a hrozivě se k němu obrátil. „Zatraceně, já mu zakroutím chřtán!“

„Počkej, drahoušku, zadrž ho, dokud nepojede kočár zpátky k vlaku do Londýna, bude tu hned!“

„Čert ho vem – jestli se hne, tak ho uškrtím!“ řekl Lightfoot. A tak Morgana zadrželi, než přijel kočár, a pan Amory čili Armstrong zas odjel zpátky do Londýna.

Morgan jel za ním, ale o tomhle Artur Pendennis lady Claveringové nepověděl – ta ho zahrnovala požehnáním a honem šla probudit spícího synáčka, kterého zase zahrnula polibky. Byl to rozčilující den!

Teď nám už zbývá zaznamenat jen události jednoho dne, totiž toho, kdy se pan Artur ukázal v claveringském zámku v novém klobouku, novém modrém šosatém kabátě a modrém nákrčníku, v nové módní vestě, v nových botách a s novými knoflíky v manžetách (dárkem velevážené hraběnky z Rockminsteru) a zasedl tam u stolu prostřeného k snídani, při níž nepozřel snad ani jediné sousto. U jeho talíře ležely dva dopisy – nejdříve otevřel ten psaný oblým kancelářským rukopisem – podle adresy na něm totiž poznal, kdo jej psal.

V dopise č. 1 stálo:

Zastoupení vína Garbanzos,
Shepherd’s Inn – Pondělí

„Milý Pendennisi – upřímně Vám blahopřeji k události, která Vás má obšťastnit na celý život, a zároveň posílám nejsrdečnější pozdravy paní Pendennisové – doufám, že naše příští známost bude delší než ta dosavadní. Dovoluji si ji tímto upozornit, že jedna z nejpotřebnějších věcí, aby se její manžel měl dobře, je pravé sherry, a doufám, že už kvůli Vašemu Blahorodí se stane mou zákaznicí.

Ale musím Vás zpravit ještě o něčem jiném, co se netýká mých obchodů. Včera odpoledne přišel ke mně do bytu jistý pan J. A. – přijel z Claveringu, odkud odjel za zvláštních okolností, které jsou Vám snad už známé. Ačkoli jsme se spolu pohádali, nemohl jsem mu odepřít jídlo a útulek – vypil mi tu spoustu garbanzoského amontillada a řádně se nacpal toboskou šunkou! Vyprávěl mi, co se mu přihodilo, a mnoho jiných překvapujících novinek. Ten darebák se v šestnácti letech oženil a od té doby uzavřel sňatek ještě několikrát – v Sydneyi, na Novém Zélandu, v Jižní Americe a v Newcastlu – než si udělal známost s tou nebohou švadlenou z Claveringu. Úplný don Juan!

Ale jak je vidět, nakonec neušel trestu. Když jsme spolu seděli u jídla, uslyšeli jsme trojí prudké zaklepání na dveře bytu, a našeho známého to zřejmě vylekalo. Zažil jsem tady už párkrát obležení, a tak jsem šel na výzvědy, jak jsem to dělal kdysi. Díky mé šťastné hvězdě neexistuje teď mezi lidmi ani jediná mnou podepsaná směnka, a pak – tamto panstvo se takhle neohlašuje. Podíval jsem se špehýrkou ve dveřích a na chodbě jsem uviděl bývalého sluhu Vašeho strýce, pana Morgana, v doprovodu strážníka (domnívám se, že to byl jen někdo přestrojený za strážníka). Řekli, že mají zatykač na člověka jménem John Armstrong alias Amory alias Altamont, uprchlého trestance, a začali vyhrožovat, že ty dveře vylomí.

Za svých dřívějších obležení jsem objevil, že se dá z mého bytu uniknout po okapním žlabu do okna Bowsova a Costiganova bytu, a tamtudy jsem tedy vypravil i milého Jacka Aliase – bál jsem se, že ho to bude stát život, protože se mu řádně motala hlava. Pak teprve jsem po kratší výměně názorů vpustil pana Morgana a jeho přítele dovnitř.

Ale ten lotr o téhle tajné únikové cestě věděl, protože se ihned hnal do mého pokoje, strážníkovi řekl, aby běžel dolů a hlídal v bráně, a sám se vrhl k oknu – vyznal se zřejmě v mém bytě jako doma. Když vylézal z okna, uslyšeli jsme z Bowsova podkrovního pokojíčku hlas, který znáte i Vy: ‚Kdo jste a co máte k čertu za lubem? Nelezte na ten žlab, už se na něm jeden zabil!‘

Morgan se podíval pod sebe do tmy, jako by se chtěl přesvědčit, je-li to pravda, a ten druhý zatím chytil smeták, prudce jím praštil do žlabu, až jej přerazil – dnes ráno mi s ohromným potěšením pověděl, že mu tenhle nápad přišel do hlavy, když si vzpomněl, jak jeho drahoušek Emily hrála úlohu Cory v tom kuse, co se v něm jedná o most v Pezaro. Škoda, že padouch Morgan na tom mostě nebyl, když Generál dostal ten nápad.

Jestli se o Jacku Aliasovi zas něco dozvím, podám Vám zprávu. Má zatím pořád spoustu peněz – chtěl jsem na něm, aby nějaké poslal té naší známé švadleně, ale dal se, lotr, do smíchu a prohlásil, že jich má akorát tolik, kolik potřebuje – ale že je ochoten poslat na památku kadeř svých vlasů každému, kdo o ni bude stát.

Žijte blaze – buďte šťasten – a považujte mě vždy za

svého oddaného

E. Stronga“

„Tak, a teď si přečteme ten druhý dopis!“ pomyslil si Pen. „Drahý kamaráde!“ Políbil pečeť a teprve pak ji rozlomil.

Warrington, úterý

„V tenhle šťastný den Vám musím i já poslat své požehnání – Vám oběma. Kéž jste spolu šťastni, drahý Arture a drahá Lauro! Jsem přesvědčen, že máš tu nejlepší ženu na světě, Pene, a modlím se, aby sis jí vážil a byl na ni hodný. Tady bude bez Tebe smutno, drahý Pene, ale když se mi bude po Tobě moc stýskat, vím, že mám ještě jeden domov – u svého přítele a jeho ženy. Tady se zatím pocvičuji v dětském pokoji, abych měl řádnou průpravu pro svou příští úlohu strýčka George. Žijte blaze! Jeďte si na svatební cestu a vraťte se zas k svému oddanému

G. W.“

Doktor Portman se nasnídal a hosté odjeli – na doktora čekal pak vůz uprostřed zvědavého davu před brankou do farní zahrady. Ale odtamtud vedla vrátka na hřbitov u kostela sv. Marie, na němž vyzváněly zvony, a tam, na hřbitově, nad Heleniným zeleným hrobem, ukázal Artur Lauře Georgeův dopis. Přečtli si jej tam spolu. Co Lauře vyloudilo slzy, jimiž tak hojně ten dopis zkropila – zármutek nebo štěstí? Ale tam, u té posvátné hromádky hlíny, znovu svého Artura políbila a požehnala mu.

Toho dne byla v claveringském kostele jen jedna svatba. Přestože Blanka své nejdražší matce přinesla tak velkou oběť, Harry Foker nedovedl odpustit ženě, která klamala svého budoucího manžela, a správně usuzoval, že by ho asi klamala dál. Odjel k pyramidám a do Sýrie, kde se své nemoci zbavil, a vrátil se s pěknou bradkou a zásobou fezů a dýmek nargillé, jimiž obdarovává své přátele. Žije si skvěle a na Penovu přímluvu si objednává víno z proslulých vinic vévody z Garbanzos.

Pokud jde o chudáka Cose, o jeho osudech jsme se zmínili hned na počátku tohoto příběhu. Taková životní dráha nemohla skončit slavně. Morgan žije jako jeden z nejváženějších občanů ve svatojakubské farnosti a v nynějších politicky rušných dobách se projevil jako muž a pravý Brit. A Bows – po smrti pana Pipera, který hrál na varhany v claveringském kostele – Bows na rozkaz paní Huxterové (manželky Sama Huxtera, která má neodolatelný vliv na doktora Portmana) přijel z Londýna, aby se zúčastnil soutěže na místo claveringského varhaníka, a jako kandidát paní Huxterové v ní zvítězil. Když sir Francis Clavering opustil tento svět, zahájila táž horlivá panička útočnou volební kampaň, takže tento volební okres teď v parlamentě zastupuje pan Artur Pendennis. Jak je dobře známo, slečna Blanka Amoryová se provdala v Paříži za hraběte de Montmorency de Valentinois a její salóny patří k nejnavštěvovanějším v tom hlavním městě. Hrabě musel svést souboj s ohnivým mladým představitelem radikálních jakobínů Alcidem de Mirobo, ale jen proto, že mladý jakobín v klubu vyjádřil pochybnosti o šlechtickém titulu, jímž se hrabě pyšnil. Po tomhle dobrodružství madame de Montmorency de Valentinois podnikla delší cestu po cizích krajích – Bungay pak od ní koupil její básně a vydal je v pěkné knížce, ozdobené hraběcí korunkou.

Major Pendennis na sklonku života velice zvážněl a nic ho nemohlo tolik obšťastnit, jako když mu Laura líbezným hlasem předčítala nebo poslouchala jeho historky. Ta rozkošná dáma je totiž přítelkyní mladých i starých a celý život věnuje tomu, aby obšťastnila druhé.

„A jakýpak bude asi z pana Pendennise manžel?“ zeptá se snad nejeden čtenář, který nebude mít důvěru, že by Pen v manželství s nezámožnou Laurou mohl být šťastný. Odkazuji takové nevěřící čtenáře na paní Lauru, jestliže se s ní setkají – zná chyby svého manžela a jeho vrtkavou povahu – ví a uznává, že jsou na světě lepší muži než on – ale stále ho věrně a oddaně miluje. Jeho děti ani jejich matka nikdy od něho neslyšely příkré slovo, a když ho přejde nevrlá nálada a záchvat samotářství, vítají ho vždycky mezi sebou se stejnou láskou a důvěřivostí. Jeho přítel George je stále jeho přítelem – upřímným, z celého srdce. Tamta nemoc nikdy nemůže mít pro zdravé srdce osudné následky. George skvěle plní svou úlohu kmotra a žije dál osaměle. Penovi literární díla sice přinesla větší slávu než jeho schopnějšímu příteli, ale George dovede žít spokojeně i bez ní – třeba širším kruhům neznámý. Na světě to není zařízeno tak, že největších odměn se dostává vždycky těm nejlepším, ale my víme, že se tak děje z vůle toho, kdo řídí tuhle naši životní loterii. Denně se přesvědčujeme, že prolhaní a bezcenní mají v životě úspěchy, kdežto dobří jsou odtud odvoláváni a milovaní hynou předčasně – v životě každého člověka jsme svědky zmrzačeného štěstí, častých pádů, marného snažení – víme, že v boji mezi pravdou a lží silní často podlehnou a obratní selhávají – vidíme dobro rozkvétat i na místech zamořených, a jsme svědky, že i nejvznešenější nádhera je poskvrněna neřestí, hanebností a zlem. Víme, že i ti nejlepší z nás jsou jen ubozí smrtelníci, a proto mějme milosrdné strpení s Arturem Pendennisem, se všemi jeho chybami a nedostatky – není to náročný hrdina, ale pouhý člověk a náš bližní.

William Makepeace Thackeray
Pendennis

Kronika jeho šťastných i nešťastných osudů

Jeho přátelé a jeho největší nepřítel

Překlad Jarmila Fastrová

Ilustrace na obálce Complot/Shutterstock.com

Korektura Martina Němcová

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 24. 7. 2026

ISBN 978-80-274-5077-0 (epub)

ISBN 978-80-274-5078-7 (pdf)

ISBN 978-80-274-5079-4 (prc)