Novely

Ivan Bunin

Přeložili Zdeňka Psůtková a Jan Zábrana

Znění tohoto textu vychází z díla Novely tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Odeon v Praze v roce 1989.

Podle předlohy z fondu Moravské zemské knihovny v Brně.

§

Text díla (Ivan Bunin: Novely), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte původ-Nevyužívejte komerčně-Zachovejte licenci 4.0 Mezinárodní.

Verze 1.0 z 31. 8. 2026.

Suchodol

I

U Natálie nás vždycky překvapovalo to, jak byla oddána Suchodolu.

Byla to soukojenka našeho otce, vyrůstala s ním v témž domě, a u nás v Luněvu strávila celých osm let, ale prožila je jako naše příbuzná, nikoli jako obyčejná nevolnice, prostá služka. A podle svých vlastních slov celých těch osm let odpočívala od Suchodolu, od všeho, co tam musela vytrpět. Ale marně se neříká, krm vlka jak chceš, on vždy k lesu hledí. Když nás vypiplala do dospělosti, vrátila se do Suchodolu znova.

Vzpomínám si na úryvky našich dětských rozhovorů.

„Ty jsi sirotek, Natálie, viď?“

„Ano, prosím. Mám na tom světě jenom pány. Chudáček vaše babička Anna Grigorjevna, tak brzo složila bílé ručičky! Jako můj tatínek a maminka.“

„Proč umřeli tak brzy?“

„Přišla si pro ně smrt.“

„Ne, řekni nám to doopravdy, proč umřeli tak brzy?“

„Pánbůh si je vzal. Tatínka poslali páni za trest na vojnu a maminku pochovali tak brzy kvůli panským krůtám. To víte, já se na to nepamatuju, kdepak já, prosím, ale čeládka si to povídala. Maminka měla na starosti drůbež, krůtiček tam bylo tenkrát spousta, ale na výhonu je chytlo krupobití a potlouklo všechny do jedné… Maminka tam utíkala, ale když viděla tu spoušť, puklo jí z té hrůzy srdce.“

„A proč ses nevdala?“

„Ještě pro mne nevyrostl ženich.“

„Ne, mluv vážně.“

„Vaše milostpaní tetička mi to prý zakázala. Proto se mi říkalo slečna…“

„Prosím tě, jakápak ty jsi slečna?“

„Slečna jak má být, prosím!“ odpovídala Natálie, v mírném úsměšku krabatila rty a otírala si je tmavou stařeckou rukou. „Já jsem přece soukojenka Arkadije Petroviče, jsem vaše druhá tetička…“

Dorůstali jsme a stále pozorněji jsme naslouchali tomu, co se vyprávělo o našem domě v Suchodolu. Vyjasňovalo se nám to, čemu jsme dřív nerozuměli, zvláštní rysy suchodolského života se nám jevily výrazněji. Byli jsme dědiční šlechtici Chruščinové – a byli jsme přesvědčeni, že Natálie, která s naším otcem prožila půl století, je skutečně naše příbuzná. A najednou se dovídáme, že toto panstvo vyštvalo jejího otce na vojnu a matku udržovalo v takové hrůze, že jí při pohledu na mrtvou drůbež puklo srdce.

„To se nedivte, že chudák umřela,“ říkala Natálie, „páni by ji za to byli hnali až za Možaj!“

A potom jsme se dověděli o Suchodolu věc ještě podivnější: dověděli jsme se, že „na širém světě“ nebylo „hodnějších a prostších pánů“, ale dověděli jsme se také, že nebylo panstva, „které by mělo tak horkou hlavu“. Dověděli jsme se, jak tmavý a ponurý býval starý suchodolský dům, dověděli jsme se, že náš dědeček Petr Kirillyč byl blázen a byl zabit v tomto domě svým nelegitimním synem Gervaskou, druhem našeho otce a Natáliiným bratrancem. Dověděli jsme se, že už před dávnými časy z nešťastné lásky přišla o rozum i teta Toňa, která obývala vetché stavení na zchudlém suchodolském panství a na starém klavíru, který hučel a duněl stářím, vzrušeně hrávala écossaise, dověděli jsme se, že i Natálie bláznila, když jako mladé děvče byla zamilována do našeho nebožtíka strýce Petra Petroviče, který ji poslal do vyhnanství, na osamělou usedlost Sošky… Naše vášnivé sny o Suchodole byly tedy pochopitelné. Pro nás byl Suchodol jen poetickou památkou na minulost. Ale pro Natálii? Jako by odpovídala na jakousi utkvělou myšlenku, řekla nám jednou s velikým zármutkem:

„Kdybyste věděli! My jsme v Suchodole sedali ke stolu s tatarčaty! Hrůza mě pojímá, když si na to vzpomenu.“

„To myslíš karabáče?“

„Tak se tomu říkalo.“

„A proč?“

„Kdyby někdo náhodou začal rvačku.“

„V Suchodole se všichni prali?“

„A jak! Tam byla vojna den co den! Všichni měli horkou hlavu, jen vybuchnout, jako střelný prach!“

Trnuli jsme při těch slovech a vzrušeně jsme po sobě pokukovali: v duchu jsme potom dlouho vídali ohromnou zahradu, ohromnou usedlost, dům, sroubený z dubových trámů a krytý těžkou slaměnou střechou, zčernalou stářím – a vídali jsme také oběd v sále tohoto domu; všichni sedí za stolem, jedí, kosti házejí na zem honicím psům a jeden na druhého vztekle zahlíží – a každý drží na kolenou karabáč. Snili jsme o těch zlatých časech, až vyrosteme a budeme také obědvat s karabáči na klíně. Ale chápali jsme dobře, že Natálii ty karabáče nijak netěšily. A přece se vrátila z Luněva do Suchodolu, k pramenům svých chmurných vzpomínek. Neměla tam žádný koutek, žádné blízké příbuzné. A dokonce už ani nesloužila u své bývalé paní, naší tety Toni, ale u Klaudie Markovny, vdovy po Petru Petroviči. Natálie prostě nemohla bez Suchodolu žít.

„Co se dá dělat, prosím, zvyk je železná košile,“ říkala skromně. „Kam jde jehla, tam se i nitka táhne. S čím kdo vyrostl, to mu přirostlo…“

A nebyla jediná, kdo trpěl náklonností k Suchodolu. Bože, jak vášnivě vzpomínali na Suchodol všichni, kdo odtud pocházeli, a jak zaujatě ho vychvalovali! Tetička Toňa bydlela v ubohé žebrácké chalupě. Suchodol ji připravil o štěstí, o rozum, o lidskou tvář. Ale třeba ji náš otec tolik přemlouval, aby odešla z rodného hnízda a usadila se v Luněvě, nikdy to nepřipustila ani v myšlenkách.

„To radši budu roztloukat kámen v hoře!“ říkala.

Otec byl bezstarostný člověk, ten se zřejmě pro nějakou příchylnost netrápil. Ale i z jeho vyprávění o Suchodolu zazníval hluboký smutek. Bylo to dávno a dávno, co se přestěhoval ze Suchodolu do Luněva, na statek naší babičky Olgy Kirillovny. Ale snad až do smrti si stýskal, že na světě zůstal jediný Chruščin, a ani ten není v Suchodolu!

Pravda, nejednou se po takových slovech zamyslel, zahleděl se oknem do polí, pak se náhle ušklíbl a sundal ze zdi kytaru.

„Však ten Suchodol taky stojí za věci, čert ho vem!“ dodával po chvíli – a říkal to se stejnou upřímností, s jakou hovořil předtím.

I náš otec měl ovšem pravou suchodolskou duši, které tak neomezeně vládnou vzpomínky, step, zkostnatělé mravy, prastarý smysl pro rodinný život, jednotně spojující ves, čeleď i panský dům. Byli jsme dědiční šlechtici, náš rod byl zapsán v šesté knize a mezi našimi legendárními předky se vyskytovalo mnoho slavných lidí staré litevské krve i tatarských knížat. Ale vždyť se krev našeho rodu od nepaměti mísila s krví čeledi a vesnice. Kdo dal život Petru Kirillyči? Legendy o tom hovořily různě. Kdo byl otcem Gervasky, který dědečka zabil? Slýchali jsme od dětství, že právě Petr Kyrillyč. Z čeho pramenila tak výrazná odlišnost v povahách našeho otce a strýčka? Také o tom jsou různá podání. Otcovou soukojenkou byla přece Natálie, s Gervaskou si na znamení přátelství vyměnil i křížek. Odedávna mohl tedy náš rod považovat čeleď i venkovany za své příbuzné!

V té touze po Suchodolu, v okouzlení jeho minulostí jsme žili i my dva – sestra a já. Čeleď, vesnice a dům v Suchodolu tvořily jednu rodinu. Už naši dávní předci tuto rodinu spravovali. Ale vždyť i na potomstvu to bývá patrno po celá století. Život rodiny, rodu, klanu je hluboký, zauzlený, tajemný, a velmi často i hrůzný. Právě v oněch černých hlubinách, a také v legendách o minulosti tkví ona síla. Co do písemných a jiných památek nebyl Suchodol o nic bohatší než kterákoli osada v baškirské stepi. Na Rusi zaměňuje tyto památky ústní podání. Vyprávění a písně, to je opium pro slovanskou duši! Kde jinde než v našem domě mohli nalézt oporu ti vášniví lenoši a snílci z naší bývalé čeledi? Jediným představitelem suchodolského panstva byl náš otec. A první řeč, kterou jsme hovořili, byla suchodolská mluva. První vyprávění, první písně, které nás dojímaly, patřily rovněž Suchodolu, Natálii, otci. A dovedl někdo zpívat tak jako on, tento dobrý žák našeho služebnictva? Zpíval tak bezstarostně a smutně, tak vlídně a vyčítavě, tak uplakaně a dojemně vzpomínal „naší milované, dobré a hodné milostpaní“. Dovedl někdo vyprávět tak jako Natálie? A kdo nám byl bližší než lidé ze suchodolské vsi?

Hádky a půtky, to bylo něco, čím náš rod proslul od pradávna – jako každá rodina, jejíž členové dlouho žijí společně. Když jsme byli dětmi, došlo k podobné rozepři mezi Suchodolem a Luněvem, takže otec téměř deset let nepřekročil rodný práh. Tak jsme vlastně v dětství Suchodol ani nespatřili. Navštívili jsme jej pouze jednou – bylo to cestou do Zadonska. Ale sny bývají přece silnější než jakákoli skutečnost. A tak utkvěla v naší paměti mlhavá, ale nesmazatelná vzpomínka na dlouhý letní den, na zvlněná pole a opuštěnou silnici, která nás okouzlila svou rozlehlostí a vykotlanými vrbami. V paměti nám utkvěly úly, zavěšené na jedné vrbě, která zaběhla daleko od silnice mezi obilí – byla to včelstva, svěřená boží vůli. V paměti nám utkvěl široký zákrut a mírný svah, ohromný holý palouk a ubohé chalupy, za chalupami kamenité rokle s bílými oblázky a štěrkem na dně… První událost, která nás vyděsila, náležela rovněž Suchodolu: byla to smrt našeho dědečka, kterého zavraždil Gervaska. Když někdo před námi vyprávěl o Gervaskově vraždě, strašily nás v mysli ty žluté rokle. Pořád se nám zdálo, že těmi roklemi prchal Gervaska, když vykonal svůj strašný skutek, a potom „utonul jako pramen na dně mořském“.

Suchodolští venkované nenavštěvovali Luněvo kvůli takovým záležitostem jako čeleď – většinou přicházeli kvůli polnostem. Ale také oni vstupovali do našeho domu, jako by šli ke svým. Klaněli se otci po pás, líbali mu ruku, pak pohodili hlavou, aby setřásli vlasy, a třikrát se políbili s ním, s Natálií i s námi – na obě tváře a na ústa. Darem nám vozili med, vejce, ručníky. Vyrostli jsme uprostřed polí, znali jsme jejich vůni a toužili jsme po ní stejně jako po písních a vyprávění – navždy jsme si zapamatovali tu zvláštní příjemnou vůni konopí, která nás ovanula při polibku Suchodolských. Zapamatovali jsme si i to, že z jejich darů dýchala stará stepní vesnice, med voněl rozkvetlou pohankou a prohnilými dubovými úly, z ručníků stoupala vůně sena… Suchodolští o ničem nevyprávěli. A co by také měli vyprávět! Ti ani žádné ústní podání neměli. Jejich hroby byly bezejmenné. A také jejich životy si byly navzájem tak podobné, tak všední, že nezanechávaly stop! Neboť plodem jejich práce a péče byl pouze chléb, ten nejskutečnější chléb, který je určen k jídlu. V kamenitém loži dávno vyschlé řeky Kamenky hloubili rybníky. Ale rybníky neměly valný smysl – vysychaly. Stavěli tedy obydlí. Ale jejich obydlí neměla dlouhého trvání – stačila jiskérka, a vyhořela do základů… Co nás tedy táhlo k tomu holému palouku, k těm chalupám a k těm roklím, k rozvalené suchodolské usedlosti?

II

Do oné usedlosti, kde se zrodila Natáliina duše, do oné usedlosti, která Natálii ovládala po celý život, do oné usedlosti, o níž jsme tak často slýchali, jsme se dostali až v časném mládí.

Vzpomínám na to, jako by to bylo včera. Když jsme za soumraku přijížděli k Suchodolu, spustil se liják, provázený hromovým hřměním a prudkými, oslepivými zášlehy blesků. Černofialový mrak se těžkopádně valil k severozápadu a majestátně zastíral celou půli nebe. Na tom obrovitém pozadí se zřetelně rýsovala mrtvolná bělost zelených obilných ploch a drobná mokrá tráva na silnici zářila neobyčejnou svěžestí. Zmoklí koně, kterým rázem propadly boky, pleskali blýskavými podkovami do modrého bláta, povoz lehce šustěl… A náhle jsme těsně před zatáčkou k Suchodolu zahlédli uprostřed vysokého mokrého žita prazvláštní vysokou postavu v županu a podivném kokrheli – ani jsme nepoznali, zda je to stařena nebo muž – která velkou větví šlehala strakatou bezrohou krávu. Když jsme se přiblížili, pohyb větve se zrychlil, kráva se ohnala ocasem a nemotorně vyběhla na silnici. Stařena něco vykřikla a zamířila k našemu povozu, potom k nám zvedla bledý obličej. Se strachem jsme se zadívali do šílených černých očí – našich tváří se dotkl špičatý studený nos, ovanul nás silný pach venkovské chalupy. Líbali jsme se se stařenou. Nebyla to snad Baba Jaga? Na hlavě jí trčel vysoký čepec ze špinavého hadru, na nahém těle měla roztrhaný župan, mokrý až k pasu, který odhaloval vychrtlá prsa. A křičela tak, jako bychom byli hluší, jako by chtěla vyvolat zuřivou hádku. Podle toho křiku jsme poznali, že je to teta Toňa.

Vykřikla i Klaudie Markovna, tlustá, maličká žena s prošedivělou bradkou a nesmírně živýma očkama, která seděla u otevřeného okna v domě se dvěma velkými podjezdy a pletla punčochu; posunula si brýle na čelo a zadívala se na louku, která sousedila s dvorem; vykřikla vesele jako mladá studentka. U pravého podjezdu se nám s tichým úsměvem hluboce ukláněla Natálie, droboučká, snědá Natálie v láptích, v červené vlněné sukni a v šedivé košili s širokým výstřihem u tmavého, svraštělého krku. Když jsem pohlédl na ten krk, na vystouplé klíční kosti, na smutné, unavené oči, pomyslel jsem si: tak tahle žena kdysi dávno a dávno vyrůstala s naším otcem, a bylo to právě tady, kde z dědova tolikrát vyhořelého dubového domu zbylo jen tohle nevzhledné stavení, ze zahrady jen křoviska a pár starých bříz a topolů, z hospodářských budov a čeledníků jen stodola, sýpka, hliněný chlév a lednice, zarostlá pelyňkem a laskavcem.

Zavoněl samovar. Otázky se jen hrnuly; ze stoletého skleníku se vynořily křišťálové kompotové misky, zlaté lžičky, stářím ohlazené do jemnosti javorového listu, cukrové preclíčky, uschované jen pro hosty. A zatímco se pomalu rozbíhala řeč, po dlouhé roztržce dvojnásob přátelská, šli jsme se proběhnout setmělými světnicemi – hledali jsme cestu na balkón a do zahrady.

Všechno v těch opuštěných, nízkých pokojích zčernalo věkem, všechno bylo prostinké a drsné – a všude zůstalo totéž zařízení jako za dědečka. Základem zůstaly světnice, které kdysi obýval on. V rohu pokoje pro služebnictvo visel velký černý obraz svatého Merkuria Smolenského, jehož železné sandály a přilba jsou uloženy před ikonostasem ve starém smolenském chrámu. Slýchali jsme, že Merkurius byl proslulý muž: Matka Boží Odigitrie – Ochránkyně poutníků ho povolala, aby zachránil smolenský kraj před Tatary. Světec Tatary rozdrtil a pak usnul, ale ve spánku mu nepřátelé uťali hlavu. Tehdy uchopil svou hlavu do dlaní a vydal se k městským branám, aby lidem sdělil, co se stalo… Jímala nás hrůza, když jsme se dívali na tu ikonu suzdalské práce, kde byl zobrazen bezhlavý muž, držící v jedné ruce mrtvolně promodralou hlavu v přilbě a v druhé obraz Matky Boží. Býval prý to dědečkův nejmilovanější obraz – přežil několik strašlivých požárů, při ohni také praskl v půli – byl okován silnou vrstvou stříbra a na jeho rubu byl zaznamenán celý náš rodokmen s plnými tituly. Těžké kovové zástrčky na ohromných dveřích se hodily k obrazu. Podlahy v sále tvořila neúměrně široká, tmavá a kluzká prkna, okna byla malá, se zvedacími rámy. Místnost byla zmenšenou obdobou téhož sálu, kde naši předci usedali ke stolu s karabáči – za ní se rozkládal salón. Proti dveřím na balkón stával kdysi klavír, na němž hrávala teta Toňa, zamilovaná do přítele svého bratra, důstojníka Vojtkeviče. Otevřené dveře nás zvaly ještě do odpočívárny, do rohového sálku, tam, kde bývaly dědečkovy komnaty…

Ten večer bylo pošmourno. V mracích za pokácenou zahradou, za roztrhanou stodolou a za stříbrnými topoly se rozžíhaly blýskavice, které vždy na okamžik ozářily růžově zlaté kupy oblaků. Liják se zřejmě dosud nespustil na Trošinův les, který se černal daleko na svazích za roklemi. Nesla se odtud teplá vůně vyschlých dubů, promíšená vůní trávy a vlahého, něžného větru, přebíhajícího v korunách bříz, které zbyly z aleje, ve vysokých kopřivách, plevelu a v křoví kolem balkónu. A nade vším kralovalo hluboké ticho večera, stepi, ticho odlehlé, zapadlé Rusi.

„Račte k čaji, prosím,“ ozval se tlumený hlas.

Byla to ona, účastnice a svědkyně celého toho života a jeho hlavní opěvovatelka. Byla to Natálie. A za ní, trochu sehnutá, vznešenou houpavou chůzí kráčela po tmavé, hladké podlaze její velitelka a pozorně se rozhlížela pomatenýma očima. Čepec si dosud nesundala, ale místo županu oblékla staromódní šaty s vlečkou a s hedvábným bledě zlatým šálem, připnutým na rameni.

„Où êtes-vous, mes enfants?“[1] zvolala se společenským úsměvem a její zvučný hlas, řezavý jako křik papouška, se podivně rozléhal v prázdných černých světnicích…

III

Zpustošené suchodolské panství mělo týž půvab jako Natálie, obdařená venkovskou prostotou a nádhernou, soucitnou duší.

V omšelém salónu s šikmými podlahami voněl jasmín. K prohnilému balkónu, modrošedému stářím, nevedly schůdky, proto jsme skákali rovnou do houštin bezinek, kopřiv a brslenu. Za horkých dní, když pražilo slunce a byly otevřeny sesedlé skleněné dveře a v matném oválném zrcadle na zdi proti nim vesele přebíhal odraz skel, vzpomínali jsme na klavír tety Toni, který kdysi stával pod tímto zrcadlem. Hrávala na něm ze zažloutlých not s ozdobnými kudrlinkami a za ní stál on – levici pevně zapřenu v bok a se zachmuřeně stisknutými čelistmi. Do salónu co chvíli vlétl nějaký motýl – v pestrých kartounových šatečkách, v japonském kimonu i s tmavě fialovým sametovým šálem. On před svým odjezdem vztekle udeřil dlaní po jednom z nich, když se malátně třepotal na desce klavíru. Zůstal po něm jen stříbrný pel. Ale když děvčata po několika dnech z hlouposti pel otřela, dostala teta Toňa záchvat… Vycházeli jsme ze salónu na balkón, usedali na teplá prkna a bez konce jsme přemýšleli. Zahradou vanul vítr a přinášel hedvábné šelestění bříz s atlasově bílými kmeny posetými černí a s široce rozloženými zelenými větvemi – ten šumící a šustící vítr letěl z polí. Zlatě zelená žluva vesele pokřikovala řezavým hlasem, když jako šíp letěla nad bílým kvítím za hlučnými kavkami, které se svým početným příbuzenstvem obývaly polorozpadlé komíny a tmavé půdy, kde voní staré cihly a na kopce šedofialového popela dopadá světlíkem zlatá zář. Vítr utichal a po květech před balkónem ospale lezly včely za svou neuspěchanou prací. Tichem se rozléhalo jen pravidelné chvění, tryskající bez ustání jako drobný déšť – chvění listí na stříbrných topolech… Toulali jsme se po zahradě, zalézali jsme daleko až za její hranice. Tam, kde zahrada splývala s polem, byla pradědečkova lázeň s propadlým stropem – táž lázeň, kde si Natálie schovala zrcadlo Petra Petroviče. Teď tam žili bílí králíci. Jak měkce vyskakovali na práh, jak ševelili vousky a rozdvojenými tlamičkami, a vykulenými, široce posazenými očky divně pošilhávali po vysoké pohance, po keřích blínu a po záplavě kopřiv, dusících trnky a višně. V pootevřené stodole žil sýček. Sedal v šeru se zvednutými oušky a vyvaloval žluté, přisleplé zřítelnice – vypadal jako čert. Daleko za zahradou v obilném moři zapadalo slunce, nadcházel klidný, jasný večer, v Trošinově lese kukala kukačka, kdesi nad lukami teskně zněl šalmaj starého pastýře Sťopy… Sýček seděl a čekal, až nadejde noc. V noci všechno spalo – pole, vesnice i usedlost. Jen sýček naříkal a plakal. Neslyšně poletoval kolem stodoly a po zahradě, přilétal až k chalupě tety Toni, zlehka dosedal na střechu a úpěnlivě bědoval… Probouzel tetu, která spala na lavici u kamen.

„Ježíši nejsladší, smiluj se nade mnou,“ šeptala.

Pod stropem horké, tmavé chalupy ospale a mrzutě bzučely mouchy. Noc co noc je něco probouzelo. Buď si kráva drbala bok o stěnu chalupy, nebo s drnčením přeběhla po klávesách myš, a když uklouzla, s rámusem spadla do střepů, které tetička pečlivě skládala v rohu. Jindy se starý černý kocour se zelenýma očima pozdě vracel z toulek a líně se dožadoval vstupu. Nebo přiletěl tenhle sýček, který svým křikem přivolává neštěstí. Teta přemáhala ospalost, odháněla mouchy, které jí potmě lezly do očí, vstávala, šmátrala rukou pod lavicí, bouchala dveřmi a potom z prahu jen tak naslepo vyhazovala k hvězdnému nebi kuchyňský váleček. Sýček zamával křídly, až sláma na střeše zašustila, prudce se vznesl do vzduchu a pak klesal hluboko do tmy. Téměř se dotýkal země, ale doletěl plavně až ke stodole, vznesl se do výšky a usedl na lomenici. A nad usedlostí se znovu rozezněl jeho pláč. Seděl, jako by na něco vzpomínal – a náhle vyjekl údivem. Odmlčel se – a znovu propukl v hysterické povzdechy, chechtot a jek. Ale tmavé, teplé noci s bledě fialovými mráčky byly klidné, tak klidné. Chvění ospalých topolů plynulo jako déšť. Nad černým Trošinovým lesem plaše blikaly blýskavice – teple voněly vyschlé duby. Blízko lesa nad ovesnými poli, v proláklině mezi mračny jako stříbrný trojúhelník, jako náhrobní holubice hořel Štír…

Do usedlosti jsme se vraceli pozdě. Do sytosti nadýchaní rosy, stepní svěžesti, vůně polních květin a trav jsme opatrně vystupovali po schodech a vcházeli do tmavé předsíně. Nejednou jsme zastihli Natálii na modlitbách před obrazem svatého Merkuria. Stála před ním, maličká a bosá, se sepjatýma rukama, něco šeptala, křižovala se a hluboce se ukláněla onomu světci, ztracenému ve tmě, jako by rozmlouvala s blízkým člověkem, který je stejně prostý, dobrý a vlídný.

„Natálie!“ volali jsme tiše.

„Ano, prosím,“ tiše a klidně odpovídala Natálie, přerušujíc modlitbu.

„Jak to, že ještě nespíš?“

„Ale co, v hrobě se naspím…“

Otevřeli jsme okno a usedli na lavičku. Natálie stála se složenýma rukama. Tajuplně se mihotaly blýskavice a ozařovaly tmavé pokoje. Kdesi daleko v zarosené stepi volala křepelka. Na rybníce varovně a neklidně káchala probuzená kachna…

„Byli jste na procházce?“

„Ano.“

„Pročpak ne, však jste mladí. Taky jsme se dřív procházeli celou noc… První červánky nás vyhnaly ven, druhé zahnaly zpátky…“

„Býval dřív hezký život?“

„I býval…“

A nastávalo dlouhé mlčení.

„Pročpak tak volá ten sýček, chůvo?“ ptávala se sestra.

„Nedá pokoj a nedá. Čert aby ho vzal. Aspoň by někdo po něm měl vystřelit z pušky, postrašit ho. Člověka zrovna obchází hrůza. Pořád si tak říkám, jaképak neštěstí asi přivolává? A jak děsí slečnu! A ona se, chudák, tolik bojí!“

„A jak vlastně onemocněla?“

„To víte, jak. Napřed byla samý pláč a smutek… Potom se začala modlit… A na služebná děvčata byla pořád horší, s bratry se hádala čím dál víc…“

Vzpomněli jsme si na karabáče a zeptali jsme se:

„Tak se tu moc přátelsky nežilo?“

„Kdepak přátelsky! A hlavně potom, když slečna začala stonat a dědeček umřel, když mladí páni dospěli a nebožtík Petr Petrovič se oženil… Všichni měli horkou krev!“

„A čeleď často dostávala výprask?“

„Tohle u nás zavedeno nebylo, prosím. Já jsem přece provedla hroznou věc! A Petr Petrovič mě jenom nechal nůžkami na ovce ostříhat dohola, musela jsem obléknout starou košili a pak mě odvezli na samotu…“

„A co jsi provedla?“

Málokdy jsme však dostali přímou odpověď. Natálie občas vyprávěla s podivuhodnou otevřeností a důkladností. Ale někdy se také zajíkla a dlouze o něčem uvažovala. Potom si lehce povzdychla, a třeba jsme v šeru nerozeznali její obličej, přece jsme podle hlasu poznali, že se smutně pousmála.

„Co jsem provedla… Vždyť jsem vám to přece už vyprávěla… Byla jsem mladá a hloupá, to je to… Slavíček zpíval si, přinesl neštěstí písničkou svou… To víte, byla jsem holka…“

Sestra ji vlídně prosila:

„Tak nám tu básničku dopověz do konce, chůvo…“

Ale Natálie rozpačitě váhala.

„To není básnička, prosím, to je taková píseň… Vždyť já už si na ni teď ani nevzpomenu.“

„To není pravda, to není pravda.“

„Tak když jinak nedáte…“

A rychle zadrmolila:

„Slavíček zpíval si, přinesl neštěstí písničkou svou. Děvčátko nečeká milence zdaleka, nepřijde víc…“

Sestra si dodala odvahy a zeptala se:

„Byla jsi do strýčka moc zamilovaná?“

„Moc, prosím,“ krátce, hloupě zašeptala Natálie.

„Vždycky se za něho modlíš?“

„Vždycky, prosím.“

„Prý jsi omdlela, když tě odváželi do Sošek?“

„Ano prosím, omdlela jsem. Tenkrát všechna děvčata z panství měla takovou jemnou povahu… Jak začlo vyšetřování, hned jsme byly naměkko… kdepak čeládka, ti byli jako pařezy! Když mě Jevsej Bodulja odvážel, byla jsem zármutkem a strachem celá zpitomělá… Ve městě jsem myslela, že se snad zalknu, nebyla jsem na město zvyklá. A když jsme vyjeli do stepi, tak mě popadla taková lítost, taková láska! Proti nám jel nějaký důstojník podobný pánovi – já vykřikla a svalila se jako špalek. Když jsem potom přišla k sobě, ležela jsem v bryčce a říkala jsem si: vida, teď je mi tak pěkně jako v království nebeském!“

„Byl přísný?“

„Ani si nepřejte vědět!“

„Ale teta byla ze všech nejdivnější, viď?“

„To je svatá pravda! Vždyť vám to povídám. Jednou jsme ji vezli k svatému mučedníkovi. S tou jsme zkusili! Mohla si žít jako v peřince, ale ze samé pýchy jí přeskočilo v hlavě… Kdybyste věděli, jak ji měl ten Vojtkevič rád. Inu, co se dá dělat.“

„A co dědeček?“

„Ten? Ten, chudák, neměl všech pět pohromadě. Ale taky se navyváděl dost. Oni tenkrát byli všichni jako sud prachu… Ale zato nad námi neohrnovali nos. To váš tatínek třeba Gervasku v poledne potrestal – a tomu to patřilo – a večer, panečku, už spolu v čeledníku popíjeli a drnkali na balalajky…“

„A byl ten Vojtkevič hezký?“

Natálie se zamyslela.

„To, prosím, nebyl, já nechci lhát. Vypadal jako Kalmyk. A takový vážný, nedal se odbýt. Pořád jí přednášel nějaké básničky; pořád ji strašil, že si pro ni přijde, až umře…“

„Dědeček se přece taky zbláznil z nešťastné lásky?“

„To bylo kvůli babičce. To byla jiná věc, slečinko. A dům taky býval tenkrát takový strašidelný, žádná radost tam nebyla. Já vám to všechno povím podle svého hloupého rozumu…“

A Natálie šeptem zvolna začínala svá dlouhá, předlouhá vyprávění…

IV

Máme-li věřit zkazkám, byl náš praděd bohatý muž a teprve na stará kolena se odstěhoval z okolí Kurska do Suchodolu. Zdejší kraj neměl rád, protivila se mu opuštěná, lesnatá místa. Je o tom přece i pořekadlo: Za starých dob všude býval les… Lidé, kteří před dvěma stoletími postupovali po našich cestách, prodírali se hustými lesy. V lesích se ztrácela říčka Kamenka i kopce, kolem nichž protékala, v lesích byly utopeny vesnice, statek i pole na svazích. Ale za dědečka už tohle nebylo. Za dědečka se obraz změnil: široké polostepní pláně, holé pahorky, na polích žito, oves, pohanka, na hlavní silnici tu a tam nějaká ta vykotlaná vrba a na suchodolských svazích jenom bílé oblázky. Z lesů se uchoval pouze Trošinův les. Zato zahrada byla kouzelná – široká alej sedmdesáti košatých bříz, višně, obklopené houštinami kopřiv, husté keře maliní, akátů, šeříků a na kraji zahrady téměř celý topolový háj, za nímž se táhla pole. Dům měl slaměnou střechu – silnou, tmavou a pevnou. Čelem byl obrácen do dvora – po obou stranách se táhla dlouhá stavení, čeledníky a stáje, a za dvorem se prostíral nekonečný zelený výhon a veliká, chudá vesnice, bezstarostná stejně jako usedlost.

„Jaký pán, takový kmán,“ říkala Nataša. „Však oni si páni taky z ničeho nedělali hlavu, hospodařit neuměli a na krejcar se nehledělo. Dědečkův bratr Semjon Kirillyč se s námi pěkně podělil – to lepší a bytelnější si nechal – vzal si dědičný statek a nám nechal jenom Sošky, Suchodol a čtyři sta duší. A z těch čtyř set se skoro polovina rozutekla…“

Dědeček Petr Kirillyč zemřel v nějakých pětačtyřiceti letech. Otec nám často říkával, že prý se dědeček pomátl, když se na něho sesypalo celé krupobití jablek. Spal tenkrát na zahradě na koberečku pod jabloní a znenadání se přihnal uragán. Natálie tvrdila, že si čeleď jinak vykládala dědečkovu slabomyslnost. Způsobila prý to smrt jeho krásné ženy – a ta strašná bouře se přehnala nad Suchodolem v předvečer jejího úmrtí. Petr Kirillyč, shrbený brunet černých, pozorných a vlídných očí, vzdáleně podobný tetičce Toně, zůstal až do smrti tichý blázen. Podle Natáliiných slov prý se dřív v Suchodole nevědělo, kam s penězi, a tak se dědeček celé dny starostlivě šoural po domě v safiánových botkách a v pestrém tureckém kaftanu a zastrkoval zlaťáky do puklin v dubových trámech.

„To schovávám Toničce na věno,“ drmolil, když ho někdo přistihl. „Přátelé drazí, tak je to spolehlivější… Ale záleží jenom na vás, když si to nepřejete, já to dělat nebudu…“

Ovšem dělal to dál. Jindy přestavoval těžký nábytek v sále i v salónu, pořád čekal, že někdo přijede, ačkoli sousedi Suchodol nnavštěvovali. Také si stěžoval, že trpí hladem, a sám si chystal studenou chlebovou polévku – neobratně krájel cibuli a třel ji v dřevěné misce, krájel chléb na kostky, pak přiléval do misky hustý, pěnivý kvas a přisypával takové množství hrubé šedivé soli, že polévka nebyla k jídlu. Když po obědě celý statek utichl a lidé pospávali ve svých koutcích, chudák Petr Kirillyč, který i v noci málo spal, nevěděl co počít. O samotě nevydržel, a tak pomalu obcházel ložnice, předsíňky, pokojíky a tichounce volal na spáče:

„Arkaško, spíš? Toničko, spíš?“

Když ho zlostně okřikli, aby jim dal pokoj, rychle je uklidňoval:

„Jenom spi, spi, děťátko! Já tě budit nebudu.“

A šel dál – vyhnul se pouze místnosti pro služebnictvo, tam by se byl dočkal hrubé odpovědi, ale po deseti minutách už stál na prahu znova a volal ještě starostlivěji, vymýšlel si, že vesnicí projel nějaký povoz s rolničkami, že je to možná Petěnka, který dostal v pluku dovolenou, nebo tvrdil, že se blíží strašné bouřkové mračno.

„Chudák zlatá, on se bouřek strašně bál,“ vyprávěla Natálie. „Tenkrát jsem byla ještě moc malá holka, ale dobře se na to pamatuju. V domě pořád byla taková tma, žádné veselí. A v létě se den vlekl jako rok. Služebnictvo nemělo kam se vrtnout… Jenom lokajů tady sloužilo tenkrát pět… Mladí páni si po obědě zdřímli a jejich věrná čeládka jakbysmet. Chudák Petr Kirillyč, ten si vytrpěl, když se k nám opovážil přiblížit, a nejvíc zkusil od Gervasky. Jak na nás zavolal a zeptal se, jestli spíme, zvedl Gervaska hlavu z lavice a křikl: Co takhle kopřivama na holou, to bys nechtěl? Pán se rozčilil, a jestli prý, ty povaleči, víš, s kým mluvíš, ale Gervaska hned odsekl: Něco se mi zdálo, milostpane, to jsem mluvil s domácím skřítkem… Petr Kirillyč se pokaždé obrátil a šel zpátky do sálu, pak do salónu a přitom pořád vyhlížel oknem do zahrady, jestli netáhnou mraky. Tenkrát bývaly bouřky často, to je pravda. A pořádné! Po obědě začala křičet žluva, za zahradou se pomalu vytáhla mračna… v domě se setmělo, ve větru zašustěly kopřivy a plevel, krůty zalezly pod balkón, brr, bylo to hrozné! A dědeček se jenom křižoval, vzdychal, rozsvěcel hromničky před ikonami a pokaždé zavěsil taky vyšívaný ručník, kterým byl v rakvi přikrytý nebožtík pradědeček – já se toho ručníku bála jako čert kříže! – nebo vyhazoval z okna nůžky. S těmi nůžkami to dělal vůbec nejdřív, to při bouřce moc pomáhá…“

V suchodolském domě se žilo mnohem veseleji, když tam bydleli Francouzi – nejdřív přišel Louis Ivanovič, který nosil ohromně široké pantalóny, u kotníků zúžené, měl snivé modré oči, dlouhé kníry a přečesával si zbytek vlasů přes pleš od jednoho ucha k druhému. Potom se přistěhovala stárnoucí a věčně zmrzlá mademoiselle Suzi. Všemi pokoji burácel hlas Louise Ivanoviče, který řval na Arkašku „jděte a víc mi nechodyla na oči“, z učebny se ozývalo „maître corbeau sur un arbre perché[2]“ a Tonička se učila na klavír. Francouzi žili v Suchodole osm let, zůstávali zde, aby Petru Kirillyči nebylo smutno, a odstěhovali se, teprve když děti odjely na studie do guberniálního města a měly se vrátit potřetí na prázdniny. Po těchto prázdninách už Petr Kirillyč nepustil do škol ani Arkašku, ani Toničku. Usoudil, že stačí, když pošle jenom Petěnku. Tak děti jednou provždy ztratily možnost vzdělání a výchovy…

„Já byla nejmladší ze všech,“ říkala Natálie. „Gervaska byl skoro stejně starý jako váš tatínek a byl to jeho první kamarád. To víte, však se nadarmo neříká, že vlk s koněm nejdou do páru. Skamarádili se, přísahali si přátelství nadosmrti, dokonce i křížky si vyměnili, a Gervaska taky zanedlouho tu přísahu málem splnil – vašeho tatínka div neutopil v rybníce. Gervaska byl neřád uličnická a na všechny lumpárny pravý mistr. Zeptal se jednou mladého pána, jestli mu taky dá výprask, až vyrostou. Dám, řekl mu mladý pán. I nedáte, odsekl náš Gervaska. Jakpak to? To poznáte. – A vymyslel si pěkný kousek. Na kopci nad rybníkem stával velký sud. Gervaska navedl Arkadije Petroviče, aby vlezl dovnitř, že se budou kutálet. A nejdřív že pojede mladý pán. Ten poslechl, Gervaska ho strčil do sudu a sud se skutálel rovnou do rybníka, jen to žbluňklo. Matko Boží nebeská! Jen se za ním udělala kola! Ještě štěstí, že tam blízko byli pastýři…“

Dokud v domě bydleli Francouzi, ještě to tam vypadalo trochu k světu. Za babičky bývalo všechno – páni i podřízení, hospodáři i čeleď, pokoje pro panstvo i pro sluhy, všední dny i svátky. To se dodržovalo i za Francouzů. Ale Francouzi odjeli a dům ztratil pány. Dokud byly děti malé, zastával první místo v domě alespoň zdánlivě Petr Kirillyč. Ale co zmohl? Kdo komu vládl – on čeledi nebo čeleď jemu? Klavír se zamkl, z dubového stolu zmizel ubrus, obědvalo se bez prostírání a kde se dalo, v síni se rozvalovali honicí psi, že se tam ani nemohlo projít. O čistotu nikdo nedbal – všecko v domě bylo tmavé – sroubené stěny, podlahy a stropy, těžké dveře a zárubně, staré suzdalské ikony, které zabíraly celý kout v sále – a za krátký čas všechno zčernalo docela. V noci, hlavně při bouřce, když zahrada hučela v dešti, rozsvěcovaly se častými záblesky obličeje na ikonách, mihotavá, růžově zlatá obloha nad zahradou se jediným škubnutím otvírala dokořán a ve tmě se rozléhalo rachotivé dunění hromu – v noci býval dům strašidelný. Ve dne tam vládla ospalá, nudná prázdnota. S přibývajícím věkem Petr Kirillyč slábl, scházel a domu vládla vetchá Darja Ustinovna, bývalá dědečkova kojná. Její vláda se téměř rovnala vládě jeho, správce Děmjan se do záležitostí domu nevměšoval. Vyznal se pouze v hospodářství – jen občas líně a ironicky protáhl: Žádný strach, já své pány neošidím… Otec býval tenkrát ještě mladý a o Suchodol se nestaral. Bláznil jen po honitbě, po balalajkách, po Gervaskovi, který už tenkrát sloužil jako lokaj, ale celé dny se toulal s mladým pánem nebo spolu vysedávali v kočárovně a učili se drnkat na balalajce.

„To už jsme tenkrát všichni věděli, prosím, že Arkadij Petrovič doma jenom přespává,“ říkala Natálie. „A když nespal doma, mohl být buď ve vsi, nebo ve stáji nebo na lovu. V zimě chodil na zajíce, na podzim na lišky, v létě na křepelky, kachny nebo na dropy. To se usadili do lehkého vozíku, přes rameno hodili flintičku, zavolali na Dianku a byli fuč! Jednou jeli k Prostřednímu mlýnu, podruhé k Meščorským bažinám, potřetí do stepi. A bez Gervasky neudělal mladý pán ani krok. Gervaska měl všude první slovo, ale tvářil se, že jenom pána tak poslouchá. Byl to pánův nepřítel, ale Arkadij Petrovič ho měl doopravdy rád jako bratra, a Gervaska se mu posmíval čím dál víc. Pán mu třeba řekl: Pojď, zahrajem si na balalajku, Gervasiji. Buď tak hodný, nauč mě tu písničku Zapadá sluníčko červené… Gervaska se na něho podíval, nosem vyfoukl kouř a ušklíbl se. Nejdřív mi polibte ruku, řekl. Arkadij Petrovič zbledl, vyskočil a vší silou ho udeřil do tváře, ale Gervaska jenom cukl hlavou a zamračil se ještě víc, koukal jako vrah. Vstaň, lumpe! křikl na něho Arkadij Petrovič. Gervaska vyskočil poslušně jako pes, sametové kalhoty mu zplihle visely, stál, ani nedutal. Popros za odpuštění! – Odpusťte, milostpane! řekl Gervaska. A mladý pán jenom polkl naprázdno, nevěděl, co dál. To je ono! křičel na něho. To umíš říkat milostpane! A já se tak snažím jednat s tebou jako rovný s rovným, kolikrát si říkám, že bych za tebe duši dal, ty lumpe… To mám za všechno. To mě schválně tak zlobíš? Bylo to zvláštní,“ říkala Natálie. „Gervaska urážel mladého pána a dědečka, a já zase měla peklo se slečinkou. Mladý pán se v Gervaskovi viděl, to je teda pravda, a já, já se viděla v ní… Když jsem se vrátila po tom trestu ze Sošek a trochu jsem dostala rozum…“

V

Teprve po dědečkově smrti, po Gervaskově útěku a po svatbě Petra Petroviče, když se teta Toňa zbláznila a když se zaslíbila za nevěstu Ježíši Nejsladšímu a když se Natálie vrátila ze Sošek – teprve pak se v Suchodole začalo sedat ke stolu s důtkami na klíně. Teta Toňa i Natálie trpěly pro lásku – teta Toňa se zbláznila a Natálie musela do vyhnanství.

Po nudných a smutných časech dědečkovy vlády nadešlo údobí mladého panstva. Do Suchodolu se vrátil Petr Petrovič, který byl nečekaně penzionován. A jeho příjezd znamenal záhubu jak pro Natálii, tak pro tetu Toňu.

Obě se zamilovaly. Ani to nezpozorovaly. Zpočátku měly jen dojem, že „se jim žije nějak veseleji“.

Krátce po svém návratu zavedl Petr Petrovič nové pořádky, žilo se svátečně a pansky. Přivezl si přítele Vojtkeviče, přivezl si i nového kuchaře, hladce vyholeného notorického pijana, který se štítivě díval na nazelenalé zoubkované formičky na želé, na sprosté nože a vidličky. Petr Petrovič se chtěl svému příteli předvést jako muž štědrý, bohatý a pohostinný, ale neuměl to, choval se jako kluk. Byl to vlastně takový klouček, na pohled velmi jemný a krásný, ale povahou přísný a krutý, klouček zdánlivě sebejistý, který ovšem snadno upadal do rozpaků a často kvůli tomu div neplakal, dlouho se však v duchu hněval na toho, kdo ho tak zmátl.

„Pokud si vzpomínám, bratře Arkadiji,“ řekl u stolu hned prvý den po návratu do Suchodolu, „pokud si vzpomínám, mívali jsme docela slušnou madeiru.“

Dědeček zrudl, chtěl něco říct, ale netroufl si a jen v rozpacích začal prsty žmoulat župan na prsou. Arkadij Petrovič se udiveně zeptal:

„Jakou madeiru?“

Gervaska se drze podíval na Petra Petroviče a ušklíbl se.

„Ráčil jste zapomenout, milostpane,“ řekl Arkadiji Petroviči a ani se nesnažil svůj posměch nějak skrýt. „Vždyť jsme toho měli spoustu, ani jsme nevěděli kam s ní. Vycucali jsme ji. Takové panské víno a naše pitomá čeleď to pila jako vodu.“

„Co to znamená?“ zařval Petr Petrovič a zrudl jako krocan. „Mlčet!“

Dědeček se nadšeně připojil.

„Správně, Petěnko! Jen mu dej!“ zvolal radostně a div se nerozplakal. „Ani si nedovedeš představit, jak mě ten chlap ničí! Kolikrát už jsem si říkal, že se k němu jednou přikradu a měděnou paličkou mu prorazím hlavu. Kolikrát už jsem si to říkal! Vrazím mu do boku kinžál až po jílec!“

Ale Gervaska neztratil ani teď svou pohotovost.

„Slyšel jsem, že na to jsou velké tresty, milostpane,“ namítl vztekle. „Mně vrtá v hlavě něco jiného: že by náš starý pán měl pomalu čas jít pod kytičky.“

Petr Petrovič prohlásil, že po tak nečekaně drzé odpovědi se ovládá jen kvůli hostu. Nařídil Gervaskovi, aby se okamžitě vzdálil. Ale pak se za svou vznětlivost dokonce zastyděl – kvapně se Vojtkevičovi omluvil a s úsměvem k němu zvedl ty okouzlující oči, na které dlouho nemohl zapomenout nikdo, kdo Petra Petroviče znal.

Dlouho na ně nemohla zapomenout ani Natálie.

Její štěstí bylo nezvykle krátké – a nikdo nemohl tušit, že se skončí cestou do Sošek, tou nejpozoruhodnější událostí jejího života.

Statek Sošky se udržel dodnes, ačkoli jej už před lety odkoupil jeden obchodník z Tambova. Je to podlouhlé stavení uprostřed opuštěné roviny, sýpka, studně s vahadlem a humno, za nímž se táhnou melounová pole. Tak to tam jistě vypadalo už za dědečkových časů. A pramálo se změnilo i město, které leží na cestě ze Suchodolu. Nataška se provinila tím, že ke svému vlastnímu překvapení ukradla skládací zrcátko ve stříbrném rámu, které Petr Petrovič přivezl.

Když zrcátko spatřila poprvé, byla tak unesena jeho krásou, jako ostatně vším, co náleželo Petru Petroviči, že se neovládla. Oněch několik dní, než zrcátko bylo nalezeno, prožila v jakémsi opojení nad krádeží, okouzlena strašným tajemstvím o pokladu jako v pohádce o červeném kvítku. Když večer uléhala, prosila boha, aby co nejrychleji minula noc a co nejdřív nastalo ráno. Líbilo se jí ve svátečním domě, který ožil, byl nějak zvláštní a nový po návratu krásného mladého pána, napomádovaného a vystrojeného do uniformy s vysokým červeným límcem, snědého v obličeji, ale jemného jako slečinka. Svátečně bylo i v síni, kde Nataška spala – hned za svítání, sotva seskočila z truhlice, myslela na to, že na světě vládne radost, protože před prahem čekaly na vyčištění botičky tak lehounké, že je vskutku mohl nosit carský syn. A nejstrašnější a nejsvátečnější to bylo v opuštěné lázni za zahradou, kde odpočívalo dvojité zrcátko v těžkém stříbrném rámu. Dokud ještě všichni spali, tajně tam Nataša utíkala zaroseným houštím, aby se oblažila ukrytým pokladem. Vynesla je na práh, otevřela na horkém ranním slunci a dívala se na sebe tak dlouho, až se jí zatočila hlava. Potom je znovu zavřela, schovala a úprkem se vracela do domu, aby mohla celé dopoledne posluhovat muži, k němuž si netroufala ani pozvednout zrak. Kvůli oné šílené naději, že se mu snad zalíbí, se tolik zhlížela v zrcadle.

Ale pohádka o červeném kvítku skončila velmi rychle. Skončila hanbou a ostudou, jaké podle Nataščina mínění nebylo rovno… Petr Petrovič ji dal ostříhat, nechal ji zohyzdit, ji, která se tak strojila, která si před zrcadlem černila obočí, ji, která si vytvořila jakési sladké tajemství, nezvyklé sblížení mezi ním a sebou. Sám Petr Petrovič odhalil její poklesek a proměnil jej v obyčejnou krádež, v hloupé darebáctví služebného děvčete, které bylo ve staré košili a s obličejem, opuchlým od slz, před zraky všeho služebnictva posazeno do vozu na vyvážení hnoje. Byla zostuzena a násilím vyrvána z blízkého prostředí a převezena do jakési neznámé, strašlivé usedlosti daleko ve stepi. Věděla, že se tam bude starat o kuřata, krůty a o melounová pole. Věděla, že se tam bude pražit na slunci, zapomenuta celým světem. Stepní dny, dlouhé jako roky, kdy obzor tone ve chvějivém oparu a kdy panuje tak mrtvé ticho, že by člověk od rána do noci jen spal hlubokým spánkem – kdyby nemusel naslouchat obezřelému praskání přezrálého hrachu a klidnému, smutnému kvokání krůtiček, kdyby nemusel sledovat starostlivé kvočny, které se pilně hrabou v rozpálené zemi, kdyby nemusel číhat na hrůzný stín útočícího jestřába a slabým, táhlým hláskem křičet – jedeš! jedeš! – ach, tyto stepní dny se tam povlečou jako roky. Co pro ni znamenala nějaká stařena, které tam na statku bude svěřena vláda nad Nataščiným životem i nad její smrtí a která už jistě netrpělivě očekává svou oběť. Pouze v jediné věci měla Nataška výhodu před trestanci odsouzenými na smrt a vedenými na popraviště – mohla se sama zabít. To bylo to jediné, co ji cestou do vyhnanství udržovalo při životě – a Nataška soudila, že toto vyhnanství bude věčné!

Co všechno viděla cestou z jednoho konce újezdu na druhý! Ale nezajímalo ji to. Myslela, lépe řečeno tušila pouze jediné: že život je u konce, že její provinění i hanba jsou tak velké, že v nějaký návrat doufat nemůže! Zatím měla ještě po boku blízkého člověka – Jevseje Bodulju. Ale co bude, až ji odevzdá do rukou té ukrajinské stařeny, až přenocuje a odjede a zanechá ji navždy v té cizí zemi!? Když se vyplakala, dostala hlad. Jevsej se tomu nijak nepodivil – to ji překvapilo – jedl také a bavil se s ní, jako by se nic nestalo. Potom usnula a probudila se až ve městě. Město ji překvapilo pouze tím, jak bylo všední, vyprahlé, dusné – a mělo ještě cosi zvláštního, budilo podivný smutek a strach jako sen, o kterém se nedá vyprávět. Z celého dne jí v paměti utkvělo pouze to, že v létě je ve stepi žár a na světě nemůže být nic nekonečnějšího než horký den a nic delšího než silnice. Utkvělo jí v paměti pouze to, že na některých místech byly ulice vydlážděné kameny a na těch místech povoz zvláštně drnčel, že zdálky vonělo město plechovými střechami, kdežto uprostřed náměstí, kde s Jevsejem odpočívali a krmili koně, vedle opuštěných stánků s jídlem páchlo město prachem, kolomazí, senem, které leželo promíšeno koňskou mrvou na místech, kde měli sedláci svá stanoviště. Jevsej odpřáhl koně a přivázal ho k vozu, k pytli s krmením, pak sešoupl rozpálenou čepici do týla, rukávem otřel pot a odešel do hospody. Přísně nakázal Nataše, aby hlídala. „Kdyby něco“, měla spustit pokřik na celé náměstí. Nataška seděla bez hnutí a nespouštěla oči z báně kostela, který byl nedávno dostavěn. Vysoko nad domy hořela na kostele obrovská stříbrná hvězda – a Nataška seděla tak dlouho, dokud se nevrátil Jevsej. Měl lepší náladu – ještě žvýkal a v podpaží držel koláč. Odvázal koně a znovu ho zapřáhl.

„Trošku jsme se opozdili, děvenko!“ zabručel vesele – kdoví, zda to platilo kobyle nebo Nataše. „No, snad nebude tak zle! Přece nejedeme k ohni…! Já nepoženu koně ani na cestě nazpátek, brachu, pro mne má panský kůň větší cenu než ta tvoje nevymáchaná huba,“ říkal, ale to už mluvil o správci Děmjanovi. „Už ho vidím, jak na mě řve, ať si dám pozor, nebo mi stáhne kaťata… Čert ho vem… Už mi to všechno leze krkem! Milostpáni na mě jakživi nevztáhli ruku, kam se na ně hrabe, chlap tlamatá! Bude mi nadávat, abych si dal pozor! A proč? Já nejsem o nic hloupější než on. Když mě napadne, tak se nevrátím vůbec. Dovezu holku na místo a rozjedu se, kam mě oči povedou, a ať si mě hledá! Však se tý holce taky divím, že si z toho dělá takovou hlavu? Copak se zbořil svět? Až pojedou kolem statku formani nebo mniši, stačí slovo, a v mžiku bude až za Rostovem… A tam ať si ji potom někdo hledá!“

A tak myšlenku na sebevraždu vystřídala v Nataščině hlavě myšlenka na útěk. Povoz zavrzal a rozjel se. Jevsej se odmlčel a s koněm zamířil ke studni uprostřed náměstí. Slunce zapadalo v místech, odkud vyjeli, zapadalo za velkou klášterní zahradou a okna veliké žluté věznice, která stála proti klášteru, se třpytila jako zlato. Pohled na věznici v Nataše ještě povzbudil myšlenku na útěk. Vida, i uprchlíci mohou žít! Ale říká se, že zběhlým děvčatům a chlapcům mniši vypalují oči horkým mlékem a vydávají je za mrzáčky, a formani je odvážejí k moři a prodávají krymským Tatarům. Někdy taky páni své uprchlé poddané dají pochytat, pak jim nasadí okovy a zavřou do věznice… I co, všude jsou lidi, jak to říká Gervaska…

Ale okna ve věznici pohasla, myšlenky se jí zmátly, ne, útěk je ještě horší než oprátka! Jevsej se také odmlčel, vystřízlivěl.

„Jedeme pozdě, holka zlatá,“ pronesl rozčileně a usedl bokem na postranici.

Vůz se rozjel a znovu se natřásal, házel sebou, rachotil po dláždění. Nejlepší by bylo vrátit se zpátky do Suchodolu a na kolenou pány odprosit, bloudilo Nataščinou myslí. Ale Jevsej pobízel koně. Hvězda nad budovami už zmizela. Před povozem se prostírala holá bílá ulice, bílá dlažba, bílé domy – a ten pohled se uzavíral obrovským bílým chrámem s novou kopulí z bílého plechu, nebe nad ním zbělalo, zšedlo, ztvrdlo. Tam doma už tou dobou padala rosa, zahrada vydechovala svěžest, v kuchyni se topilo a linula se odtud vůně, daleko za lány obilí, za topoly na konci zahrady, za starou tajemnou lázní dohasínaly červánky a v salónu byly otevřené dveře na balkón, v koutech splývalo nachové světlo se soumrakem, žlutě snědá černooká slečna, podobná dědečkovi a Petru Petroviči, si bez ustání upravuje rukávy lehkých širokých šatů z oranžového hedvábí, zády obrácena k červánkům se upřeně dívá do not a mačká žluté klávesy – salónem se nesou slavnostní, zpěvné, vášnivě zoufalé tóny polonézy – a slečna se tváří, že nevidí důstojníka, který stojí za ní. Malý, temně snědý muž se levičkou opírá v bok a soustředěným zasmušilým pohledem sleduje její rychlé ruce…

Ona má svého a já také, bloudilo Nataščinou myslí za takových večerů, srdce se jí svíralo, když utíkala studenou, zarosenou zahradou, prodírala se houštinami kopřiv a vlhkého lopuší, které vydechovalo kořenitou vůni – když zde stála a čekala na neuskutečnitelný sen: že z balkónu sestoupí mladý pán, a půjde alejí, zahlédne ji, prudce odbočí a přiblíží se k ní rychlými kroky – a ona hrůzou a štěstím nevydá ani hlásku…

A povoz rachotil. Obklopovalo ji horké, páchnoucí město, totéž město, které si kdysi představovala jako pohádkový výjev. S bolestným úžasem hleděla na vystrojené lidi, kteří chodili sem a tam po kamenech kolem domů, vrat a krámků s otevřenými dveřmi… Proč jede Jevsej zrovna tudy, proč si troufá dělat takový rámus?

Ale minuli chrám a po zaprášených kopcích, plných výmolů, kolem černých kováren a poloshnilých městských brlohů pomalu sjížděli k mělké řece… Natašce znovu známě zavoněla teplá říční voda, jíl, svěžest večerních polí. V dálce na kopci na opačném břehu, v osamělém domečku blízko závor na konci města se zatřpytilo první světýlko… Pak vyjeli do volného prostoru, přejeli most a dorazili k závorám – do očí jim nahlédla opuštěná kamenitá silnice, která se smutně bělala a ubíhala do nekonečné dálky, do modré svěžesti stepní noci. Kůň šel drobným klusem, když minuli závory, zvolnil krok ještě víc. A znovu bylo slyšet, jaké ticho, jaké noční ticho vládne na zemi i na nebi – jen kdesi v dálce bědoval zvoneček. Jeho nářek zněl stále blíž, stále zpěvněji, až nakonec splynul s klapáním trojky, s pravidelným ťukáním kol, která ujížděla po silnici… Trojku řídil mladý kočí, v bryčce seděl důstojník, bradu schovanou v plášti. Když bryčka dojela k vozu, důstojník na okamžik zvedl hlavu – Nataša zahlédla červený límec, černé kníry, mladé oči, které se zaleskly pod přilbou, podobnou vědérku… Vykřikla a skácela se, ztratila vědomí…

Osvítila ji šílená myšlenka, že je to Petr Petrovič, a podle bolesti a něhy, které jako blesk projely jejím citlivým poddaným srdcem, poznala náhle, co ztratila – možnost být mu nablízku… Jevsej popadl džbán a lil jí vodu na ostříhanou hlavu.

Probrala se záchvatem prudké nevolnosti a kvapně vyklonila hlavu z vozu.

S pocitem úlevy a chladu, s promáčeným límcem košile ležela na zádech a dívala se na hvězdy. Vyděšený Jevsej mlčel, myslel si, že usnula, jenom potřásal hlavou a ustavičně pobízel koně. Povoz se kymácel a uháněl vpřed. A dívence připadalo, že už nemá tělo, jen duši. A té dušičce bylo tak hezky „jako v království nebeském“…

Její láska byla jako onen červený kvítek, který rozkvétá v pohádkových zahradách. Ale odvezla svou lásku do stepi, do míst ještě zapadlejších, ještě opuštěnějších než Suchodol, aby tam v tichu a v samotě překonala její první blažená a palčivá muka a aby ji nadlouho, navěky, až za hrob pochovala v hlubinách své suchodolské duše.

VI

Láska v Suchodole nebyla obyčejná. Stejně neobyčejná byla i nenávist.

Dědeček, který zahynul stejně nejapně jako jeho vrah a jako ostatně všichni, kdo v Suchodole zahynuli, byl zabit v témž roce. Na den Panny Marie Pomocné, kdy se v Suchodole slavilo posvícení, sezval Petr Petrovič hosty a měl velké starosti, zda přijede také maršálek šlechty, který mu návštěvu přislíbil. Podivnou, bezdůvodnou radostí byl vzrušen i dědeček. Maršálek přijel a oběd se znamenitě vydařil. Hosté byli hluční a veselí, a nejveselejší byl dědeček. Druhého dne časně ráno byl na podlaze salónu nalezen mrtev.

Po svém penzionování se Petr Petrovič netajil s tím, že se obětoval, aby zachránil čest rodu, rodného hnízda, rodné usedlosti. Netajil se s tím, že „proti své vůli“ bude nucen převzít hospodářství do vlastních rukou. Bude nucen navázat četné známosti, aby se mohl stýkat s nejvzdělanějšími a nejužitečnějšími šlechtici v újezdu, a pokud jde o ty ostatní, s těmi prostě nepřeruší styky. Zpočátku skutečně plnil všechno, jak řekl; navštívil všechny drobné statkáře v okolí, dokonce i usedlost tetičky Olgy Kirillovny, nestvůrně tělnaté stařeny, která trpěla spavou nemocí a zuby si čistila šňupavým tabákem. Na podzim už se žádný nedivil, že Petr Petrovič naprosto neomezeně spravuje veškeré jmění. I jeho zevnějšek se změnil – už nevypadal jako krásný důstojník, který přijel na dovolenou, ale jako pravý hospodář, jako mladý statkář. Když se octl v rozpacích, už nerudl tak palčivým ruměncem jako dřív. Sebral se, ztloustl, nosil drahé župany, na malých nohou se skvěly červené turecké pantofle a drobné ruce zdobily prsteny s tyrkysem. Arkadij Petrovič se ostýchal pohlédnout bratrovi do hnědých očí, nevěděl, o čem s ním hovořit, první dobu mu ve všem ustupoval a celé dny trávil na honech.

O svátku Panny Marie Pomocné chtěl Petr Petrovič všechny okouzlit svou pohostinností, a také dokázat, že pouze on je první osobou v domě. Dědeček mu ovšem strašně překážel. Dědeček se cítil na vrcholu blaha, ale byl beztaktní, upovídaný a ubohý ve své sametové čepičce a v novém, příliš širokém modrém kazaku, který mu ušil místní krejčí. Také on se předváděl jako štědrý hostitel a od časného rána byl na nohou – z vítání hostí učinil jakousi hloupou ceremonii. Polovina dveří z předsíně do sálu se nikdy neotvírala. Dědeček sám vyšoupl železné zástrčky dole i nahoře, sám si přisunul židli, a i když se celý třásl, vylezl na ni. Potom otevřel dveře dokořán a stoupl si na práh. Využil mlčení Petra Petroviče, který se zalykal hanbou a vztekem, ale umiňoval si, že všechno přetrpí – a na tom místě setrval, dokud nepřijel poslední host. Nespouštěl oči ze vchodu – tam se také musely otevřít dveře, snad i to vyžadoval jakýsi prastarý obyčej – a sotva zahlédl, že někdo vchází, rozčileně přešlápl a vrhl se hostovi vstříc, spěchal rychlým baletním krokem, nadskakoval, přisunoval jednu nohu k druhé, vysekával hlubokou poklonu a každému udýchaně říkal:

„To mám radost! To mám úžasnou radost! Tak dlouho už jste mě neráčil poctít svou návštěvou! Jen račte dál, prosím, jen račte!“

Petra Petroviče uvádělo v zuřivost i to, že dědeček každému bez výjimky ohlašoval Toniččin odjezd do Luněva. „Tonička se strašně trápila, odjela k tetičce a zůstane tam celý podzim,“ vykládal kdekomu. Co si mohli hosté pomyslet po takovém nežádaném vysvětlení? Vždyť každý z nich už nepochybně znal tu záležitost s Vojtkevičem. Kdoví, možná že Vojtkevič měl s Toničkou opravdu vážné úmysly – v její přítomnosti záhadně vzdychal, zastřeným hlasem jí recitoval básničky nebo pochmurně, zamyšleně říkal: „Jsi navždy zaslíbena nebožtíku…“ Ale kdykoli se Vojtkevič pokusil vyjádřit tím nejnevinnějším způsobem své city – stačilo jen darovat květinu – Tonička šíleně zrudla; a pak Vojtkevič znenadání odjel. Ale po jeho odjezdu začala Tonička náhle trpět nespavostí, potmě vysedávala u otevřeného okna, jako by čekala na stanovený okamžik, kdy může propuknout v hlasitý pláč – a kdy vzbudí Petra Petroviče. Pokaždé dlouho ležel se stisknutými zuby a naslouchal jejím vzlykům i ospalému šumění topolů za okny v temné zahradě – bylo to jako nepřetržité šumění deště. Potom ji šel konejšit. Konejšily ji ospalé služebné, někdy přiběhl i rozčilený dědeček. Tonička pak vždycky začala dupat a křičet: „Dejte mi pokoj, nejradši byste mě zabili!“ A výstup vrcholil strašlivými nadávkami, málem i rvačkou.

„Uvědom si, proboha,“ v šíleném vzteku syčel Petr Petrovič, když vyhnal služky i dědečka, zapráskl dveře a pevně přidržel kliku, „uvědom si, ty potvoro, co si o tobě pomyslí!“

„Jé,“ zuřivě ječela Tonička. „Tatínku, on si myslí, že jsem těhotná!“

Petr Petrovič se jen chytal za hlavu a prchal z pokoje.

Na svátek Panny Marie byl rozčilen i Gervaska – aby se snad nedopustil nějaké hrubosti.

Gervaska strašně vytáhl. Byl vysoký, samá ruka, samá noha, ale mezi ostatními sluhy vynikal vzhledem i chytrostí; byl rovněž oblečen v modrém kazaku, v kalhotách ze stejné látky, na nohou měl měkké holínky ze skopové kůže a bez podpatků. Kolem tmavého tenkého krku si uvázal háčkovanou bledě fialovou šálku. Tvrdé suché černé vlasy měl sčesané na stranu, nedal se však ostříhat narovno, ale „podle rendlíku“. Holit nebylo co, na bradě se mu černaly jen dva tři chomáčky vousů, stejně jako v koutcích širokých úst, o jakých se říká: „nemít uši, huba se mu vzadu sejde“. Byl to vyčouhlý mládenec velkého, ale plochého a kostnatého hrudníku, měl malou hlavičku a hluboké oční důlky, tenké, popelavě šedé rty a silné namodralé zuby – tento pravěký Arijec, – paria ze Suchodolu dostal ovšem už svou přezdívku: Chrt. Leckteří se dívali na jeho vyceněné zuby, poslouchali jeho pokašlávání a v duchu si říkali: „Však ty brzy pojdeš, Chrte!“ Ale nahlas byl tento cucák na rozdíl od ostatních titulován jako Gervasij Afanasjevič.

Bálo se ho i panstvo. Mělo stejnou povahu jako jeho poddaní – buď neomezeně vládlo, nebo se bálo. K údivu všeho služebnictva se Gervaskovi vůbec nic nestalo za drzost, s jakou odpověděl dědečkovi v den příjezdu Petra Petroviče. Arkadij Petrovič mu stručně řekl: „Jsi pacholek, brachu!“ A dostalo se mu stejně stručné odpovědi: „Nemůžu ho ani cítit, milostpane!“ Ale za Petrem Petrovičem přišel Gervaska sám. Zastavil se na prahu, podle svého zvyku se široce rozkročil na dlouhých nohou v obrovských kalhotech, že vynikl neúměrně malý trup, vytočil levé koleno a požádal o výprask.

„Mám moc nevymáchanou hubu, milostpane, a horkou krev,“ řekl lhostejně, ale velké černé oči se mu blýskaly.

Ze zmínky o horké krvi vytušil Petr Petrovič narážku a dostal strach.

„Však se dočkáš, hochu! Jen se neboj!“ okřikl ho s falešnou přísností. „Už ať jsi venku! Drzouny nesnáším!“

Gervaska chvíli mlčky postál. Potom řekl:

„Jak si přejete.“

Stál ještě chvíli, kroutil si tvrdé vousky nad horním rtem, potom jako pes vycenil namodralé čelisti, aniž projevil v obličeji nejmenší hnutí, a odešel. Tehdy se spolehlivě přesvědčil, jak výhodný je takový způsob – tvářit se naprosto lhostejně a odpovídat co nejstručněji. A Petr Petrovič se mu vyhýbal – dokonce se mu ani nepodíval do očí.

Stejně záhadně a lhostejně se Gervaska choval i o svátku Panny Marie. Ve svátečním shonu už všichni padali únavou, vydávali a přijímali nejrůznější příkazy, nadávali, hádali se, myli podlahy, namodralou křídou leštili těžké, začernalé stříbro na ikonách, vykopávali psy, kteří se drali do předsíně, báli se, že rosol neztuhne, že nebudou stačit vidličky, že se spálí koláče a „boží milosti“ nevykynou. Pouze Gervaska se spokojeně šklebil a rozzuřenému kuchaři Kazimírovi, notorickému pijanu, říkal: „Jenom klid, otče diakone, ať vám nepraskne říza!“

„Ne aby ses opil,“ roztržitě napomenul Gervasku Petr Petrovič – měl strach kvůli maršálkovi.

„Jakživ nepiju,“ opáčil Gervaska, jako by mluvil se sobě rovným. „Je to otrava.“

Když pak hosté byli už v sále, Petr Petrovič podlézavým hlasem vykřikoval na celý dům:

„Gervasiji! Ať se mi někde neztratíš, prosím tě! Jsem bez tebe jako bezruký!“

A Gervaska mu uctivě a důstojně odpovídal:

„Račte být bez starosti, milostpane! To bych si nikdy nedovolil.“

Obsluhoval jako dosud nikdy. Dokonale naplňoval to, co Petr Petrovič hlasitě říkal hostům:

„Neumíte si představit, jak je tohle bidlo drzé! Ale jinak je úplný génius! Má zlaté ruce!“

Mohlo ho napadnout, že přilije právě onu kapku, kterou číše přeteče? Dědeček uslyšel jeho slova. Chytil se za kazak na prsou a přes celý stůl vykřikl na maršálka:

„Vaše Excelence! Podejte mi pomocnou ruku! Obracím se na vás jako na otce se stížností na svého služebníka! Na něho, ano, na něho – na Gervasije Afanasjeviče Kuličkova! Ničí mě při každém kroku! On…“

Druzí mu skočili do řeči, domlouvali mu, až ho uklidnili. Dědeček se rozčilil až k pláči, ale ostatní ho tišili tak přátelsky a s takovou úctou, samozřejmě ironickou, že se vzdal a cítil se znovu šťasten jako dítě. Gervaska stál bez hnutí u stěny, s očima sklopenýma a s lehce odvrácenou hlavou. Dědeček si všiml, že tento obr má příliš malou hlavu a že by se zmenšila ještě víc, kdyby měl ostříhané vlasy, že má špičatý zátylek a že právě tam mu roste nejvíc vlasů – jsou hrubé, černé, špatně ostříhané a tvoří jakýsi výstupek nad tenkým krkem. Ze slunce a z větru na honech se Gervaskův obličej místy loupal a byl poset bledě fialovými skvrnami. Se strachem a nejistotou pošilhával dědeček po Gervaskovi, ale přece jen s radostí křičel na hosty:

„Tak dobře, já mu odpouštím! Ale musíte tady pobýt celé tři dny, vzácní hosté, dřív vás nepustím! Ani za nic! A má největší prosba, panstvo, neodjíždějte kvečeru. Jak přijde večer, jsem jako vyměněný, padne na mne smutek a hrůza! Táhnou mračna a v Trošinově lese prý už zase chytli dva bonapartisty… Já večer určitě umřu – pamatujte na má slova! Martyn Zadeka mi to předpověděl…“

Ale zemřel časně ráno.

A přece dosáhl svého. „Kvůli němu“ zůstalo mnoho lidí přes noc. Celý večer popíjeli čaj, kuchař nabídl spoustu nejrůznějších zavařenin, a tak se chodilo a ochutnávalo, chodilo a ochutnávalo, potom srazili stoly dohromady a rozsvítili tolik vorvaninových svíček, že se odrážely ve všech zrcadlech, a v pokojích, plných vonného kouře drahého tabáku, plných hluku a hovoru, se chvěl zlatistý třpyt jako v kostele. Nejdůležitější ovšem bylo, že spousta hostí zůstala na noc. A Petra Kirillyče očekával další veselý den – a nejen to, čekaly ho i velké starosti a mnoho práce. Nebýt jeho, nikdy by se přece svátek tak nevydařil, nikdy by hostina nebyla tak vznešená a zábavná.

„Ano, ano…,“ opakoval si rozčileně, když v noci svlékal kazak. Stál ve své ložnici před hořícími voskovými svíčičkami na analoji a díval se na černý obraz svatého Merkuria. „Ano, ano, strašnáť jest smrt hříšníkova… Ať slunce nezapadá nad hněvem naším!“

Ale vtom si vzpomněl, že chtěl přece myslet na něco jiného. Shrben se prošel po pokoji, šeptaje padesátý žalm, poopravil „františek“, který doutnal na nočním stolku, potom vzal žaltář, otevřel ho a znovu s hlubokým, šťastným povzdechem zvedl oči k bezhlavému světci; a náhle si vybavil to, o čem chtěl přemýšlet, a rozzářil se úsměvem.

„Ano, ano: když je stařec, zabil bych ho, když ho není, koupil bych ho!“

Bál se, že zaspí a nezařídí nějakou záležitost, a tak téměř nespal. Časně ráno, když se v pokojích dosud neuklizených, dosud vonících tabákem vznášelo to zvláštní ticho, které bývá vždycky po nějakém svátku, opatrně, jen naboso zamířil do salónu – cestou starostlivě zvedl pár kousků křídy, které ležely vedle zelených stolů, a slabě vykřikl nadšením, když zasklenými dveřmi vyhlédl do zahrady a spatřil zářivý lesk studeného blankytu, stříbrovraného jíní, které pokrylo balkón a zábradlí, i hnědé listí v opadalých houštinách pod balkónem. Otevřel dveře a nosem nabral vzduch. Od keřů zavanula trpká lihová vůně podzimního tlení, ale ta vůně se ztrácela v zimní svěžesti. Všechno bylo nehybné, zklidnělé, téměř slavnostní. Slunce, které se pomalu vynořovalo nad vsí za jeho zády, ozařovalo koruny nádherného stromořadí poloobnažených bílých bříz, tu a tam obsypaných drobným zlatem; v těch bílých, prozlacených korunách, jež se rýsovaly na azuru, se chvěl půvabný, veselý tón neznatelné modři. Studeným stínem proběhl pes – pod balkónem zašustěla tráva sežehnutá mrazem a jako posypaná solí. Ten zvuk mu připomněl zimu. Spokojeně cukl rameny, vrátil se do salónu a se zatajeným dechem začal přestavovat těžký nábytek, který kvílel na podlaze, a občas nakoukl do zrcadla, kde se odráželo nebe. Vtom rychle a neslyšně vstoupil Gervaska – bez kazaku, ospalý, „vzteklý jako čert“, jak potom sám o sobě řekl.

Vstoupil do salónu a přísně, tlumeným hlasem dědečka okřikl:

„Budeš ticho! Co se pleteš do cizích věcí?“

Dědeček zvedl rozčilený obličej a se stejnou něhou, která ho provázela po celou noc už od předchozího dne, šeptem odpověděl:

„Tak to vidíš, Gervasiji, jaký jsi! Včera jsem ti odpustil, a ty, místo abys byl milostpánovi vděčný…“

„Mám tě až po krk, dědku uslintaná,“ přerušil ho Gervasij. „Jdi pryč!“

Dědeček se strachem pohlédl na jeho zátylek, který teď ještě zřetelněji vystupoval z bílé košile nad tenkým krkem, ale zrudl a postavil se před hrací stolek, který chtěl odtáhnout do rohu.

„Ty jdi pryč!“ tiše zavolal po chvilce zaváhání. „Ty musíš ustoupit pánovi. Rozčílíš mě a já tě bodnu kinžálem do boku!“

„Ahá!“ vztekle vyjel Gervaska, blýskl zuby a vší silou udeřil dědečka do prsou.

Dědeček uklouzl na hladké dubové podlaze, rozhodil rukama a uhodil se do spánku o ostrou hranu stolu.

Když Gervaska spatřil krev, tupé oči a ústa dokořán, strhl dědečkovi z krku – byl ještě teplý – zlatý medailónek a škapulíř na ošoupané šňůrce… ohlédl se a stáhl mu z malíčku babiččin snubní prsten… Potom rychle a neslyšně opustil salón – a jako by se pod ním země slehla.

Jediný z celého Suchodolu, kdo ho od té doby ještě spatřil, byla Natálie.

VII

Zatímco žila v Soškách, došlo v Suchodolu ke dvěma dalším důležitým událostem: Petr Petrovič se oženil a bratři odešli jako dobrovolníci do krymského tažení.

Natálie se vrátila až za dva roky. Zapomnělo se na ni. A když se vrátila, nepoznala Suchodol, stejně jako Suchodol nepoznal ji.

Když toho večera zaskřípal u chalupy povoz, který byl pro ni poslán ze suchodolského dvora, a Nataška vyběhla na práh, Jevsej Bodulja udiveně vykřikl:

„Jsi to opravdu ty, Nataško?“

„A kdo jiný?“ odpověděla Nataška s neznatelným úsměvem.

A Jevsej potřásl hlavou.

„Ňák nejsi tak pěkná jako dřív!“

Ale tato Nataša se jen přestala podobat Nataše dřívější. Z ostříhaného děvčátka s kulatým obličejem a s jasnýma očima se stala malá, štíhlá, hezká dívka klidného, zdrženlivého a vlídného chování. Měla na sobě ukrajinskou vlněnou sukni a vyšívanou košilku, ačkoli si po starém zvyku uvazovala tmavý šátek. Obličej měla lehce opálený a posetý drobnými pihami v barvě prosa. A Jevseji, pravému Suchodolci, se ovšem nelíbil ani tmavý šátek, ani osmahlost, ani pihy.

Po cestě do Suchodolu jí Jevsej řekl:

„Tak vidíš, holka, už je z tebe nevěsta. Chceš se vdávat?“

Ale Nataša jen zavrtěla hlavou.

„Kdepak, strejčku, já se nikdy nevdám.“

„A pročpak to, prosím tě?“ podivil se Jevsej, a dokonce vyndal z úst dýmku.

A Nataša mu zvolna všechno vysvětlila. Že se všechny provdat nemohou, že jistě bude sloužit u slečny a ta se zaslíbila pánubohu, takže té se sňatek nepovolí, a také ona už měla ve snu všelijaká vidění…

„Copak jsi viděla?“ zeptal se Jevsej.

„Ale nic, nestojí to za řeč,“ řekla. „To mě tenkrát tak vyděsil Gervaska, napovídal mi všelijaké novinky, potom mi to leželo v hlavě… A pak se mi o tom zdálo.“

„Opravdu u vás tenkrát Gervaska obědval?“

Nataška se zamyslela.

„Je to pravda. Přišel a řekl, že ho páni posílají kvůli nějaké důležité věci, ale nejdřív abychom mu dali najíst. Tak dostal jídlo jako každý pocestný. Když se najedl, vyšel z chalupy a mrkl na mne. Běžela jsem za ním a on mi za rohem všechno pověděl, co a jak, a potom se sebral a utíkal dál…“

„A proč jsi nezavolala pány?“

„Jakpak bych mohla. Vyhrožoval mi, že mě zabije. Až do večera jsem nesměla hlesnout. A jim řekl, že se jde na seník prospat…“

V Suchodole hledělo na ni všechno služebnictvo s velkou zvědavostí, kamarádky a vrstevnice na ní vyzvídaly. Ale stejně krátce a stroze odpovídala i přítelkyním – jako by si libovala v jakési roli, kterou si zvolila.

„Bylo tam pěkně,“ opakovala.

A jednou pobožnůstkářsky řekla:

„Pánbůh je všemocný. Bylo tam pěkně.“

Prostě a bez váhání zapadla do všedního pracovního života, jako by ji vůbec nepřekvapilo, že dědeček už není, že mladí páni odešli do války, že slečně „přeskočilo“ a že se potuluje po pokojích jako kdysi dědeček, a v Suchodole že vládne nová cizí paní – drobná, plná, velmi energická, těhotná…

Po obědě ji paní zavolala.

„Přiveďte tu… jak se jmenuje? Tu Natašku.“

Nataška vstoupila rychle a neslyšně, pokřižovala se, uklonila se svatým obrazům v rohu, potom milostpaní a slečně, a očekávala otázky a rozkazy. Vyptávala se ovšem pouze paní – slečna, která za ty dva roky velmi vytáhla, zhubla, nos jí zešpičatěl – na ni jen tupě zírala neuvěřitelně černýma očima a nepronesla ani slovo. Paní přidělila Natašku slečně. Nataška se uklonila a prostě řekla:

„Jak si přejete, prosím.“

I večer se na ni slečna dívala stále týmž pozorným, netečným pohledem – ale znenadání se na Natašku vrhla, vztekle přivřela oči a s krutou blažeností jí vyrvala chomáč vlasů – jen za to, že jí Nataška nešikovně stáhla z nohy punčochu. Nataška se rozplakala jako dítě, ale neřekla ani slovo. Když se vrátila do světnice pro služebné a na lavičce si vyčesávala vyškubané vlasy, pousmála se, ačkoli se jí dosud na řasách houpaly slzy.

„To je ale čertice!“ řekla si. „S tou zkusím.“

Ráno ležela slečna dlouho v posteli – Nataška stála na prahu a se sklopenou hlavou pošilhávala na slečnin bledý obličej.

„Co se ti zdálo?“ zeptala se slečna tak lhostejně, jako by za ni mluvil někdo jiný.

„Asi nic, prosím,“ odpověděla Nataška.

V té chvíli, stejně nečekaně jako předchozího dne, vyskočila slečna z postele a vztekle mrštila po Nataše šálkem čaje, pak klesla zpátky na polštář a lítostivě, houkavě se rozplakala. Nataška před šálkem uhnula – a brzy v tom získala neobyčejnou mrštnost. Dověděla se, že na hloupé služebné, které na otázku o snech odpovídaly záporně, slečna občas křičela, aby si alespoň něco vylhaly. Ale Nataška lhát neuměla, a tak musela rozvinout jinou dovednost – umění včas uhnout.

Nakonec přijel za slečnou doktor. Dal jí spoustu všelijakých pilulek a kapek. Ze strachu před otravou slečna přikázala Natašce, aby nejdřív všechny ty pilulky a kapky vyzkoušela na sobě, a ta to beze slova splnila. Krátce po svém návratu se dověděla, že slečna na ni čekala „jako na smilování boží“. Právě slečna to byla, kdo si na ni vzpomněl. Ustavičně vyhlížela, zda už nejedou ze Sošek, a vášnivě všechny přesvědčovala, že se úplně uzdraví, jen co se Nataška vrátí. Nataška se vrátila – a slečna ji přivítala naprosto lhostejně. Ale nebyly ty slečniny slzy slzami trpkého zklamání? Natašce se sevřelo srdce, když si to všechno domyslela. Odešla do chodby, usedla na truhlu a znovu propukla v pláč.

„Tak co, už je ti líp?“ zeptala se slečna, když se Nataška vrátila s opuchlýma očima.

„Ano prosím,“ zašeptala Nataška, ačkoli se jí z léků svíralo srdce a hlava se jí točila, přistoupila ke slečně a vřele jí políbila ruku.

A potom dlouho chodila se sklopenými řasami a dojata soucitem bála se zvednout oči ke slečně.

„Ty Ukrajinko falešná!“ zavolala na ni jednou Sološka, která nejvíc ze všech usilovala o to stát se důvěrnicí všech Nataščiných tajemství a citů a která ustavičně narážela na krátké, prosté odpovědi – vylučovaly veškerý půvab dívčího přátelství mezi ní a Nataškou.

Nataška se smutně pousmála.

„Pročpak ne,“ řekla zamyšleně. „Vždyť je to pravda. Mně se kolikrát zasteskne po těch mých Ukrajincích víc než po mámě a po tátovi…“

Novému prostředí v Soškách nepřikládala zpočátku žádnou důležitost. Přijeli tenkrát k ránu a Natašu překvapilo pouze to, že chalupa byla velmi dlouhá a bílá a v rovině ji zdaleka bylo vidět, že Ukrajinka, která roztápěla pec, ji přivítala velmi srdečně, kdežto Ukrajinec Jevseje vůbec neposlouchal. Ten mlel páté přes deváté – o pánech, o Děmjanovi, jaké horko bylo po cestě, a také co jedl v městě, semlel dohromady Petra Petroviče a pochopitelně i zrcadlo, ale Ukrajinec Šaryj – v Suchodole se mu říkalo Jezevec – jenom vrtěl hlavou, a když se pak Jevsej náhle odmlčel, roztržitě na něho pohlédl a vesele zabručel: „Toč a vrť se, metelice…“ Nataška povlovně nalézala rovnováhu a musela se oběma Ukrajincům obdivovat. Srovnávala je se Suchodolem a objevovala v nich stále více půvabů i odlišností. Jak byla krásná každá ta běloučká ukrajinská chalupa s rovnou, hladkou rákosovou střechou. Jak bohaté jí připadalo to zařízení uvnitř, když je srovnávala s ubohým zařízením suchodolských chalup! Jaké tu visely drahé ikony, zdobené tepaným plechem, jaké nádherné ozdoby z papírových květin, jak krásně vypadaly ty barevně vyšívané ručníky, zavěšené nad ikonami! A ty nádherné ubrusy na stolech! A na policích vedle pece řady bledě modrých hrnků a džbánečků! Ale nejvíc ji překvapili lidé.

Ani nechápala, co ji na nich tak zaráží, ale cítila to ustavičně. Nikdy nevídala tak pěkné, upravené a klidné mužské, jako byl Šaryj. Nebyl vysoký, ostříhanou hlavu, pokrytou hustým stříbrným porostem, měl jako klín, kníry – nosil pouze kníry – byly rovněž stříbrné, úzké podle tatarského způsobu, obličej a krk měl opálené dočerna a rozryté hlubokými vráskami, ale i ty vrásky byly nějak hezké, hodily se k němu. Chůzi pěknou neměl – vadily mu těžké vysoké boty, do kterých zastrkoval kalhoty z hrubého bíleného plátna – široce střiženou košili ze stejné látky zastrkoval do kalhot. Při chůzi se mírně předkláněl. Ale ani tento návyk, ani vrásky, ani šediny ho nedělaly starším. Neměl v obličeji ani únavu, ani ochablost. Malé oči hleděly na svět stroze a s jemnou ironií. Připomínal Natašce starého Srba, který s mladým chlapcem houslistou zabloudil jednou do Suchodolu.

Ukrajince Marině se v Suchodole říkalo Kopí. Byla to vysoká, dobře stavěná žena kolem padesátky. Poněkud hrubý obličej s širokými lícními kostmi a s upřímnýma, přísnýma, bystrýma očima – snad achátovýma, snad jantarově prošedlýma, měnily se jí jako kočce – rovnoměrně pokrývala snědá, jemná pleť, jiná než pleť suchodolských žen. Na hlavě nosila veliký černozlatý šátek s červenými puntíky, uvázaný jako vysoký turban. Dlouhá stehna a lýtka obepínala černá sukně, která se ostře odrážela od bílé košile. Boty s podkůvkami obouvala naboso, obnažené holeně byly slabé, ale oblé, slunce jim dalo barvu žlutohnědého leštěného dřeva. A když při práci zachmuřila obočí a silným prsním hlasem zanotovala píseň, jak Počajev byl obsazen bezvěrci –

Když potom večer na obloze

nad Počajevem vzešly hvězdy,

a sama Matka Boží svatý klášter obrátila, znělo v jejím hlase tolik beznaděje, nářku, ale zároveň tolik majestátu, síly, pohrůžky, že z ní Nataška v nadšené hrůze nespouštěla zrak.

Děti neměli. Nataška byla sirotek. Kdyby žila u Suchodolců, říkali by, že si ji vzali za vlastní, a občas by jí nadali i zlodějek, jednou by ji litovali, podruhé proklínali. Ukrajinci se k ní chovali téměř chladně, ale jednali přímo a nebyli ani zvědaví, ani mnohomluvní.

Na podzim přicházely na výpomoc ženy a děvčata od Kalugy, kosit a mlátit obilí. Ale těm se Nataška vyhýbala. Vědělo se o nich, že jsou nemravné a že mají ošklivé nemoci. Měly velká prsa a hrubou, drzou vyřídilku, dovedly nadávat sprostě a s požitkem, všelijakými průpovídkami jen hýřily, na koně sedaly jako chlapi a jezdily jako šílené. V přátelském, upřímném prostředí by se Nataščin zármutek rozplynul v slzách a v písních. Ale ke komu měla být upřímná a s kým si měla zazpívat? Kalužanky zpívaly hrubými hlasy, druzí se připojovali stejně hlučně a ječivě, hvízdali a halekali. Šaryj zpíval jen posměvačné taneční popěvky. A Marina se i při milostných písních tvářila přísně, hrdě a ponuře.

Šumí jívy, šumí vrby,

co jsem vysadila…

vyprávěla smutným, táhlým hlasem, a hlubokým altem pevně a beznadějně dodávala:

Kde mám svého rozmilého,

co jsem v srdci měla…

A tak v osamění Nataška zvolna vypila trpce sladký jed první neopětované lásky, přetrpěla stud, žárlivost, strašlivé a příjemné sny, které se jí v noci často zdávaly, přežila nesplnitelné tužby a očekávání, které ji trýznily za mlčenlivých stepních dnů. Palčivý pocit urážky vystřídala v jejím srdci něha, po vášni a zoufalství přicházela pokora, touha po nejskromnějším, nepostřehnutelném bytí v jeho blízkosti, po lásce skryté navždy a přede všemi, po lásce, která nic nežádá a nic neočekává. Zvěstmi a novinkami ze Suchodolu vždycky poněkud vystřízlivěla. Ale když dlouho nepřicházely žádné zprávy, když jí z paměti vymizel všední suchodolský život, znovu se jí Suchodol jevil tak krásný, že neměla sílu překonat samotu a své hoře… A náhle se objevil Gervaska. Zostra na ni vychrlil suchodolské novinky, za půl hodiny jí pověděl tolik, co by jiný neřekl za celý den – i to, jak „z dědka vyrazil dech“, a nakonec tvrdě pronesl:

„Tak, a teď spánembohem! Nadosmrti!“

Obrovskýma očima spaloval omráčenou Natašku, a když vycházel na silnici, ještě na ni křikl:

„Koukej už vyhnat z hlavy ty hlouposti! Ten se za chvíli ožení a ty se pro něho nehodíš ani za milenku… Vzpamatuj se!“

A Nataška se vzpamatovala. Přežila hrozné novinky, přišla k rozumu a vzpamatovala se.

Dny pak plynuly pravidelně a nudně jako modlářky, které se sunuly po silnici kolem usedlosti; když odpočívaly, vedly s Nataškou dlouhé rozhovory; učily ji trpělivosti a naději v pánaboha, jehož jméno vyslovovaly tupě a lítostivě, a nejčastěji ji poučovaly o pravidlu – nemyslet.

„Ať myslíš nebo nemyslíš, po našem to stejně nebude,“ říkaly, když si převazovaly láptě, vraštily utrápené obličeje a mrtvě zíraly do daleké stepi. „Pánbůh je všemocný… Utrhni nám pár cibulek, děvenko, ať to nikdo nevidí…“

Jiné ji strašily – vyhrožovaly jí oním světem, předpovídaly jí nejrůznější neštěstí a pohromy. Jednou se Natašce zdály dva strašlivé sny – a oba téměř za sebou. Ustavičně myslela na Suchodol – nemyslet bylo zpočátku těžké – myslela na slečnu, na dědečka, na svou budoucnost, mudrovala nad tím, zda se provdá, a když se provdá, koho si vezme za muže a kdy… Jednou vplynuly její myšlenky do snu tak neznatelně, že jako ve skutečnosti viděla podvečer horkého, prašného, větrného dne, viděla sebe, jak s vědry utíká k rybníku – a náhle spatřila na hlinitém kopci ohyzdného mužíčka s velkou hlavou, v rozbitých škrpálech, bez čepice, se zrzavými pačesy, rozcuchanými větrem, a v rozevláté, ohnivě červené košili. „Dědečku!“ vykřikla v rozčilení a hrůze. „Snad někde nehoří?“ „Všechno půjde k čertu, a hned!“ vykřikl mrňous – jeho hlas byl ztlumen horkým větrem. „Žene se strašný mrak! Na vdavky nemáš ani pomyšlení…!“ Druhý sen byl ještě strašnější. Zdálo se jí, že o polednách stojí v horké prázdné chalupě, kam ji někdo přivlekl, a teď s hrůzou na něco čeká – vtom za kamny vyskočil obrovský šedivý kozel s šílenýma, prosebnýma očima, které hořely jako uhlíky, postavil se na zadní a neřestně vzrušen zamířil k ní. „Já jsem tvůj ženich,“ vykřikl lidským hlasem, rychle a nemotorně se k ní přitočil a podupávaje zadními kopýtky, prudce jí předními dopadl na prsa…

Z takových snů se probouzela s bušícím srdcem a polomrtvá hrůzou, vyděšena tmou i pomyšlením, že nemá nikoho na celém světě.

„Pane Ježíši,“ šeptala. „Matko Boží, královno nebeská! Všichni svatí mučedníci!“

Ale všichni mučedníci se jí zjevovali hnědí a bezhlaví jako Merkurius, a z toho ji pojímala hrůza ještě větší.

Když se tak začala zamýšlet nad svými sny, napadlo jí, že dívčí léta skončila a její osud už je určen – přece ji nepostihlo jen náhodou něco tak neobyčejného jako láska k pánovi! – napadlo ji, že na ni čekají ještě nějaké zkoušky, že musí napodobit uzavřenost Ukrajinců a prostotu a smířlivost modlářek. A protože se všichni Suchodolci rádi vmýšleli do rolí a vnucovali si přesvědčení, že se stane to, co se stát má, ačkoli právě to, co se stát mělo, si sami vymýšleli, chopila se této role i Nataška.

VIII

Nohy jí podklesávaly radostí, když v předvečer svátku Petra a Pavla vyběhla před dům a poznala, že Bodulja přijel pro ni, když spatřila zaprášenou, rozbitou bryčku ze Suchodolu, když uviděla rozdrbanou čepici na Boduljově pačesaté hlavě, když viděla jeho zcuchané vousy, vybledlé na slunci, jeho unavený a rozčilený obličej, předčasně zestárlý a ošklivý – neduživostí a nepravidelností rysů až nějak tupý – když zahlédla známého hřebce, stejně rozježeného jako Bodulja – podobal se nejen svému kočímu, ale celému Suchodolu; jeho hřbet a hustě obrostlá šíje i prsa byly špinavě šedé, jako ukoptěné kouřem otevřeného ohniště ve vesnické chalupě. Ale rychle se vzpamatovala. Cestou domů plácal Bodulja páté přes deváté, vykládal o krymské válce, ale nedalo se poznat, zda ho to těší nebo skličuje, a Nataška rozvážně dodávala:

„Marná věc, musíme to těm Francouzům ukázat…“

Celý ten dlouhý den na cestě do Suchodolu prožila v podivné tísni – novýma očima hleděla na staré a známé věci, blížila se k rodnému koutu a musela přežít své dřívější já, všímala si změn, poznávala lidi, které potkávali. V místech, kde z hlavní silnice odbočovali k Suchodolu, se na úhoru prohánělo tříleté hříbě. Nějaký chlapec bosou nohou přišlápl provaz, chytil se koně kolem krku a pokoušel se přehodit druhou nohu na jeho hřbet, ale hříbě se nechtělo dát, setřásalo ho, utíkalo mu. A Nataška se zachvěla radostí, když v chlapci poznala Fomku Panťuchina. Zahlédli i stoletého Nazarušku, který seděl v prázdné bryčce, už ne jako chlap, ale s rovně nataženýma nohama jako ženská, s přihrblými rameny, s bezbarvýma, lítostnýma očima, vychrtlý, „jen ho položit do rakve“, bez čepice a v dlouhé pronešené košili, modrošedé od popela – z toho, jak ustavičně polehával na peci. A srdce se jí znovu sevřelo – vzpomněla si, jak před třemi roky chtěl hodný a bezstarostný Arkadij Petrovič Nazaruškovi nasekat, protože ho přistihl v zahradě se svazečkem řepy. Chudák Nazaruška plakal, polomrtvý strachem, a čeládka, která stála kolem něho, se jen chechtala a pokřikovala:

„Kdepak, dědku, to jsou marné řeči. Budeš muset stáhnout kaťata. Výprask tě nemine!“

Ale jak se jí rozbušilo srdce, když uviděla humna, řadu chalup a potom usedlost: zahradu, vysokou střechu panského domu, zadní stěny čeledníků, sýpek a koníren. Ke stavením, k houštinám kopřiv a prosa se přimykalo žluté žitné pole, plné chrp. Uprostřed ovsa se ztrácelo bílé telátko s hnědými skvrnami a polykalo klasy. Všude kolem vládl mír i prostota a všednost – všechno nezvyklé a znepokojivé bylo skryto pouze v její mysli, a ta se zakalila úplně, když bryčka vletěla do rozlehlého dvora, kde spali chrti – bělali se zde jako náhrobní kameny na hřbitůvku – když po dvou letech, strávených v selské chalupě, vstoupila do studeného domu, tak povědomě vonícího voskovicemi, lipovým květem, suchodolskou jídelnou a kozáckým sedlem Arkadije Petroviče, které se povalovalo na lavici v předsíni, i opuštěnými křepelčími klecemi, zavěšenými nad oknem; nesměle pohlédla na Merkuria, který byl přestěhován z dědečkových pokojů do rohu v síni…

Jako dřív ozařovalo pochmurný sál slunce, které pronikalo malými okny ze zahrady. Do domu zabloudilo kuřátko a teď osiřele pípalo a pobíhalo po salónu. Schnoucí lipový květ na rozpálených světlých oknech vydechoval blaženou vůni. Připadalo jí, že to všechno nějak omládlo – tak to vždycky bývá v každém domě po pohřbu. Ve všem, ve všem, a nejvíc ve vůni květin nalézala část své duše, svého dětství, mládí, první lásky. A litovala všechny, kdo dospěli, zemřeli, změnili se – a nejvíc litovala sebe a slečnu. Její vrstevníci a vrstevnice dospěli. Leckteří starci a stařeny, kterým se už dávno sešlostí třásla hlava a kteří tupě zírali z prahů čeledníku na boží svět, zmizeli z tohoto světa navždy. Zmizela Darja Ustinovna. Zmizel dědeček, který se tak dětinsky bál smrti a který si myslel, že se ho smrt zmocní povlovně, tak, aby byl připraven na onu strašnou hodinu, a zatím byl tak nečekaně, tak bleskurychle smeten její kosou. Nataška nechtěla věřit, že dědeček už není, že ten, kdo tlí pod navršeným růvkem na hřbitově vedle čerkizovského kostela, je právě on. Nechtěla věřit, že ta hubená, černá žena se špičatým nosem, jednou lhostejná, podruhé divoká, žena, která s ní rozčileně a upřímně brebentí, jako by si byly rovny, a podruhé jí vyškubne vlasy, že tato žena je slečna Tonička. Nemohla pochopit, proč v domě rozkazuje jakási Klaudie Markovna, malá ženská s ječivým hlasem a s černým knírkem… Jednou Nataška nesměle nakoukla do její ložnice a zahlédla tam osudné zrcátko ve stříbrném rámu – v té chvíli blaženě zaplavily její srdce všechny dřívější hrůzy, radosti, něha, předtucha hanby a štěstí, vůně zaroseného lopuší za večerních červánků… Ale všechny pocity, všechny záměry v sobě zatajila a udusila. Proudila v ní přece stará suchodolská krev. Nataška jedla chléb příliš mdlé chuti, který dávala písčitá a hlinitá půda z okolí Suchodolu. Pila vodu příliš mdlé chuti, vodu z rybníků, které vyhloubili její dědové v korytu vyschlé řeky. Nebála se úmorných všedních dnů – děsilo ji to, co bylo neobyčejné. Neděsila ji dokonce ani smrt, ale strašily ji sny, noční tma, bouře, hromobití – a oheň. Jako matka nosí dítě pod srdcem, tak v sobě nosila Nataška mlhavé tušení nevyhnutelných běd…

A z tohoto tušení stárla. Ustavičně si také opakovala, že mládí už pominulo, a na každém kroku shledávala pro to důkazy. Neminul ještě rok od jejího návratu do Suchodolu, a po onom mladém citu, s nímž překročila práh suchodolského domu, nebyly stopy.

Klaudie Markovna porodila. Fedosja z drůbežárny byla povolána za chůvu, třebaže byla dosud mladá, oblékla tmavé šaty jako stařena a stala se z ní poslušná a bohabojná služebnice. Nový Chruščin ještě hloupě vyvaloval kojenecké oči, vypouštěl z úst bublinky a bezmocně padal kupředu, přemožen tíží vlastní hlavy, ale už zběsile řval. I jemu se už říkalo milostpán – a z dětského pokoje zněla táž slova jako za starých časů:

„Vidíš, vidíš, tam jde dědek s pytlem… Dědku, dědku! Nechoď k nám, my ti nedáme našeho milostpána, on už nebude křičet…“

Nataška napodobovala Fedosju, připadala si také jako chůva, jako chůva a přítelkyně nemocné slečny. V zimě umřela Olga Kirillovna – a Nataška poprosila panstvo, aby směla jet na pohřeb se stařenami, které dožívaly svůj věk v čelednících; jedla tam pohřební rýžovou kaši a z její protivně mdlé, nasládlé chuti se jí zvedal žaludek, ale po návratu do Suchodolu dojatě vyprávěla, že milostpaní „byla jako živá“ – ačkoli ani stařeny si netroufaly pohlédnout na rakev s tak nestvůrným tělem.

Zjara přijel za slečnou kouzelník ze vsi Čermašnovo, proslulý Klim Jerochin, důstojný a bohatý sedlák s prokvetlým plnovousem a s šedivými kudrnami, rozdělenými pěšinkou, dobrý hospodář, který v obyčejném životě jednal velmi rozumně a prostě, ale v blízkosti nemocných se proměňoval v černokněžníka. Nosil čistý a pěkný oděv – dlouhý kabát z hrubého sukna, přepásaný červeným opaskem, a vysoké boty. Maličká očka byla lstivá a bystrá, divoce jimi pátral po ikonách, do domu vcházel obezřelým krokem, lehce nakláněl štíhlou postavu a zaváděl věcný rozhovor. Nejdřív pohovořil o obilí, o deštích, o suchu, potom dlouho důkladně jedl, popíjel čaj, pak se znovu pokřižoval, a teprve pak rázem změnil tón a zeptal se na chorého.

„Večernice… Stmívá se… Už je čas,“ říkal tajemně.

Slečna se zmítala v horečce – když seděla potmě v ložnici a čekala, až se na prahu objeví Klim, div nepadla v křečích na podlahu. I Natálie, která stála vedle ní, se třásla hrůzou od hlavy až k patě. Celý dům byl pohroužen do ticha – dokonce i milostpaní svolala děvčata do svého pokoje a hovořila šeptem. Nikdo nesměl rozsvítit jediné světlo, nikdo nesměl zvýšit hlas. Veselá Sološka měla službu v chodbě, kdyby Klim náhodou něco potřeboval. Dělaly se jí mžitky před očima a srdce měla až v krku. Klim prošel kolem ní a v chůzi rozvazoval kapesník s nějakými černokněžnickými kostkami. Pak se v hrobovém tichu ozval ze slečniny ložnice jeho zvýšený, neobyčejný hlas:

„Vstaň, otrokyně boží!“

Pak vysunul ze dveří prokvetlou hlavu.

„Prkno,“ pronesl bezvýrazně. Prkno položili na podlahu a na ně postavili slečnu – měla oči vypoulené hrůzou a byla studená jako nebožtík. Už se tak setmělo, že Natálie stěží rozeznávala Klimův obličej. Podivným cizím hlasem zazpíval:

„Přijde Filat… otevře okna… Otevře dveře… Zavolá a řekne: smutku, smutku!“

„Smutku, smutku!“ volal Klim s překvapivou silou a děsivou mocí. „Odejdi, smutku, odejdi do tmavých lesů, tam je tvoje místo! Na moři, na oceánu,“ mumlal Klim zlověstným šepotem, „na moři, na oceánu, na ostrově Bujanu leží velká psice, na ní šedá truhlice…“

Natálie vytušila, že nemohou být strašnější slova než toto říkání, které přenáší její duši kamsi na okraj vzdáleného, pohádkového, barbarského světa. Musela věřit v jejich sílu, jako v ně musel věřit i Klim, který dělával někdy pravá kouzla s těmi, kdo byli stiženi nějakou chorobou – týž Klim, který po svém čarodějném výstupu seděl v předsíni, otíral si šátkem zpocené čelo, popíjel čaj a zase tak prostě a skromně rozmlouval:

„Ještě zůstaly dvě večernice… Snad pánbůh dá a trochu se jí uleví… Jestlipak jste letos seli pohanku, milostpaní? Moc prý se vydařila! Moc!“

V létě čekali, že přijedou páni z Krymu. Ale Arkadij Petrovič poslal dopis s novou žádostí o peníze a se zprávou, že se nevrátí dřív než začátkem podzimu – Petr Petrovič byl raněn, nikoli vážně, ale musí mít klid. Paní poslala k prorokyni Danilovně do Čerkizova, aby se dověděla, zda pánova nemoc šťastně skončí. Danilovna se roztančila a potom luskala prsty. To znamenalo, že všechno dobře dopadne. Milostpaní se tedy uklidnila. Slečna ani Natálie se o milostpány nezajímaly. Zpočátku se slečně ulevilo. Ale před svátkem Petra a Pavla to začalo znova. Přišly nové návaly smutku a taková hrůza z bouřek, z požárů – a ještě z něčeho, co slečna úzkostlivě tajila a co způsobilo, že na bratry ani nepomyslela. Nepomyslela na ně ani Natálie. Při každé modlitbě orodovala za zdraví Petra Petroviče – a později, po celý život, až do smrti, se modlila za klid jeho duše. Ale slečna už jí přirostla k srdci nejvíc ze všech. Slečna na ni také stále víc a víc přenášela své hrůzy a zlé předtuchy – i to, co skrývala v tak hluboké tajnosti.

Bylo horké, prašné, větrné léto, denně byly bouře. Mezi lidmi kolovaly divné, znepokojivé zvěsti – o jakési nové válce, o nových vzpourách a požárech. Jedni říkali, že zanedlouho budou všichni sedláci svobodní, druzí naopak tvrdili, že na podzim půjdou všichni mužští na vojnu. A jak to vždycky bývá, objevilo se nespočetné množství tuláků, bláznů, mnichů. Slečna se kvůli nim div nepoprala s milostpaní, dávala jim chléb a vejce. Přišel Droňa, vytáhlý, zrzavý chlap ve strašných cárech. Byl to obyčejný ochlasta, ale hrál si na prosťáčka. Kráčel po dvoře v takovém zadumání, že pokaždé narazil hlavou do stěny a pak s rozzářeným obličejem uskakoval.

„Ptáčínkové moji!“ vykřikoval fistulí, poskakoval, prohýbal se celým tělem a podivně vylamoval pravou ruku, aby si zaclonil oči před sluncem. „Ptáčínkové moji odletěli do nebíčka!“

Natálie napodobovala ostatní ženské a dívala se na něho tak, jak se slušelo hledět na boží lidi – hloupě a soucitně. Ale slečna pokaždé přiběhla k oknu a uplakaným, lítostivým hlasem volala:

„Droniji, sluho boží, modli se k bohu za mou hříšnou duši!“

Při tom výkřiku se Natašce zatmívalo před očima strašlivými domněnkami.

Do Suchodolu přicházel ze vsi Kličino i Timoša Kličinskij, maličký, tlustý mužíček s prsy jako ženská a s obličejem šilhavého batolete, které se dusí tloušťkou, se žlutými vlasy, v bílé kalikové košili a v krátkých kalikových kalhotkách. Drobnými, rychlými krůčky cupal na špičkách nakynutých nohou k domu a v uzounkých očkách měl takový výraz, jako by právě vyskočil z vody nebo se zachránil před nevyhnutelnou záhubou.

„Neštěstí!“ drmolil udýchaně. „Neštěstí!“

Uklidnili ho, dali mu najíst, stále od něho něco očekávali. Ale Timoša mlčel, funěl a nenasytně mlaskal. Potom znovu přehodil mošnu na záda a rozčileně hledal dlouhou hůl.

„Kdy zase přijdeš, Timošo?“ volala za ním slečna.

Odpovídal jí protivně vysokým sopránem a z podivného důvodu komolil její jméno.

„Sluho boží!“ kvílela slečna. „Oroduj u pánaboha za hříšnou Marii Egyptskou!“

Každý den přicházely ze všech stran zprávy o nejrůznějších neštěstích, o bouřích a o požárech. A v Suchodole bujel pradávný strach z ohně. Stačilo, aby se za statkem vynořilo mračno a vrhlo stín na písečně žluté moře zrajícího obilí, aby na výhonu jedenkrát zakroužil vítr a v dálce zaduněl hrom, a už ženské kvapně vynášely na prahy začernalé ikony, chystaly krajáče mléka, protože tím se prý nejsnáze oheň upokojí. Z oken domu padaly do kopřiv nůžky, chystal se pradědečkův strašlivý ručník, zastírala se okna a třesoucí se prsty rozsvěcely voskovice… Snad i paní byla nakažena strachem, třeba se možná přetvařovala. Zpočátku říkala, bouřka je „přírodní jev“. Pak už se také křižovala, zavírala oči, při každém záblesku vyjekla, a aby zvětšila strach svůj i strach druhých, ustavičně vyprávěla o jakési zvláštní bouři, která roku 1771 řádila v Tyrolsku; jediným bleskem bylo prý tenkrát zabito sto jedenáct lidí. Posluchačky se připojovaly a jedna přes druhou chrlily své zkušenosti – ta vyprávěla o vrbě na hlavní silnici, kterou blesk vypálil až do kořenů, jiná pověděla o ženské, kterou nedávno v Čerkizově srazil blesk, další zas o nějaké trojce omráčených koní, kteří padli na kolena… Nakonec se k tomuto běsnění přidal jakýsi Juška, který sám o sobě prohlašoval, že je „hříšný mnich“.

IX

Juška pocházel z rolnické rodiny. Ale jakživ nehnul ani malíčkem a žil jako ptáče nebeské, za jídlo platil vyprávěním o svém nicnedělání i o své „vině“. „Brachu milá, já nejsem hloupý, a navíc jsem málem hrbatý,“ říkal. „Proč bych měl dělat?“

Vypadal opravdu jako hrbáč – měl chytrý a jizlivý obličej, vousy téměř žádné, a protože trpěl křivicí hrudníku, měl ramena vysoko zvednutá, okusoval si nehty a jemnými, silnými prsty si ustavičně přihlazoval dlouhé, bronzově červené vlasy. Práce na poli mu připadala nedůstojná a otravná. Proto odešel do Kyjevské lávry, „tam vyrostl“ a „z trestu“ byl vyhnán. Když pochopil, že už je staromódní a možná i nevýnosné hrát si na zbožného poutníka, rozhodl se pro jiný způsob. Aniž svlékl mnišskou kutnu, vychloubal se svým nicneděláním a chlípností, kouřil, pil, až se hory zelenaly, ale nikdy se neopil, vysmíval se klášteru a jako důvod svého vyhazovu udával nemravné posunky a pohyby.

„To víte,“ vykládal vesničanům a mazaně mrkal, „to víte, že mě za to hnali. Tak jsem se vrátil domů na Rus… Však já se neztratím!“

A opravdu se neztratil. Rus přijala toho nestoudného hříšníka možná se stejnou vlídností, s jakou přijímala spasitele duší. Nasytila ho, napojila, poskytovala mu nocleh a s nadšením mu naslouchala.

„Ty jsi odpřisáhl, že až do smrti nebudeš dělat?“ vyptávali se mužští a oči se jim leskly v předtuše jizlivých, otevřených slov.

„Teď mě k práci donutí jenom čert!“ křičel Juška. „Zvykl jsem si na lenoru, braši! Nadržený jsem víc než náš klášterní kozel! Mladý holky se mě bojí jako čert kříže – o starší ženské já nestojím – a přitom na mě trpí. Bodejť! Však já to dobře vím: krasavec nejsem, ale potěšit umím!“

Když se objevil v suchodolské usedlosti, namířil si to jako člověk světem protřelý rovnou do předsíně panského domu. Na lavičce seděla Nataška a zpívala si. Když ho zahlédla, vyskočila hrůzou.

„Kdo je to?“ vykřikla.

„Člověk,“ odpověděl Juška a rychle si ji prohlédl od hlavy až k patě. „Pověz to slečně.“

„Kdo je tam?“ ozvala se slečna ze sálu.

Ale Juška ji v mžiku uklidnil. Řekl, že je bývalý mnich, žádný zběhlý voják, jak si jistě myslila, že se vrací domů a prosí, aby ho prohledali a pak mu dovolili přenocovat a trochu si odpočinout. Svou upřímností slečnu tak překvapil, že už se druhého dne směl přestěhovat do pokoje pro služebnictvo a stal se ve všem všudy domácím člověkem. Střídaly se bouřky, ale Juška neúnavně zabavoval ženy nejrůznějšími historkami, poradil, aby zabednili vikýře, tak prý se uchrání střecha před bleskem, při největším hromobití vybíhal před dům, aby dokázal, že bouřka není tak strašná, děvčatům pomáhal roztápět samovary. Děvčata po něm pošilhávala, cítila jeho střelhbité neřestně pohledy, ale smála se jeho žertům. Nataša, kterou už několikrát zastavil v tmavé chodbě a rychle jí zašeptal „holka, jsem do tebe celý pryč“, netroufala si pozvednout k němu oči. Hnusil se jí, protože byl pročpělý machorkou, a protože šla z něho hrůza, taková hrůza!

Věděla naprosto přesně, co se stane. Spala sama v chodbě před dveřmi slečniny ložnice, a Juška jí už úsečně řekl: „Přijdu! Kdybys mě zabila, tak přijdu. A jestli hlesneš, tak vás vypálím do základů.“ Ale co ji oslabovalo nejvíc, bylo vědomí, že se dovršuje cosi nevyhnutelného, že už je na dosah její sen ze Sošek, sen o kozlovi, že jí zřejmě bylo souzeno utrápit se stejně jako slečna. Teď už věděli všichni, že v noci navštěvuje dům sám ďábel. Všichni věděli, co kromě bouřek a požárů připravuje slečnu o rozum – proč tak blaženě a divoce sténá ze spaní a proč se probouzí s tak strašlivým úpěním, které je hroznější než největší hromobití. „Had z ráje mě dusí!“ naříkala. A kdo jiný to mohl být nežli ďábel, nežli šedivý kozel, který v noci vstupuje k ženám a k dívkám? Může být něco strašnějšího nad okamžik, když přichází za nevlídných nocí, provázen tmou, nepřetržitým burácením hromu a zášlehy blesků, které přebíhají po černých ikonách? Ani ta vášeň, ta smyslnost, s jakou tulák šeptal Nataše divná slova, ani ta nebyla lidská – jak se jí tedy Nataša mohla protivit? Když v noci sedala na své přikrývce, prostřené v předsíni na podlaze, a s bušícím srdcem, úzkostně zahleděna do tmy naslouchala každému šramotu a prasknutí ve spícím domě, když přemýšlela o oné nevyhnutelné, osudové hodině, cítila už první návaly těžké choroby, která ji pak trápila po dlouhá léta: chodidlem projela svědivá bolest, vzápětí se všechny prsty na nohou zkřivily v ostré, řezavé křeči, všemi šlachami, celým tělem projela pak nesmírně blažená křeč až k hrdlu, a tehdy nadcházela chvíle, kdy se Nataše chtělo vykřiknout ještě divočeji, ještě trýznivěji, než křičela slečna…

A ono nevyhnutelné se splnilo. Juška přišel – právě v tu strašlivou noc koncem léta, v noc před svátkem Ilji Dárce, starého Plamenometce. Té noci nehřmělo a ani k Nataše nepřicházel spánek. Pak usnula, ale zprudka se probudila. Bylo to v nejhlubší noci – to pochopilo její zběsile bušící srdce. Vyskočila, zahleděla se na jeden konec chodby, pak na druhý. Na obou koncích se v plamenech rozněcovalo mlčenlivé nebe, plné světla a tajemství, a oslňovalo její zrak zlatými a bledě modrými zášlehy blýskavic. V předsíni bylo světlo jako ve dne. Nataša se rozběhla, ale zastavila se jako podťatá. Osikové klády, dávno složené pod oknem na dvoře, při každém záblesku zajiskřily jako sníh. Nataša se přikradla do sálu. Jedno okno bylo zvednuté – neslo se odtud stejnoměrné šumění zahrady. Byla zde větší tma, ale tím výrazněji se třpytilo světlo za všemi okny, všude se rozlévala tma, která se vzápětí znovu rozněcovala, a na ohromné nebeské klenbě, střídavě zlaté a bledě fialové, mihotaly se třepotavé stíny bledě zelených bříz a topolů a prosvítalo tam jemné krajkoví korun.

„Na moři, na oceánu, na ostrově Bujanu…,“ zašeptala Nataša; obrátila se na útěk, ale cítila, že to čarodějné zaklínadlo jí přinese záhubu. „Leží tam psice, na ní šedá truhlice…“

A sotva dořekla ta hrůzná slova, obrátila se a spatřila Jušku, který stál dva kroky od ní. Blesk ozářil jeho bílý obličej s černými ovály očí. Neslyšně doběhl až k ní, rychle ji objal dlouhýma rukama kolem pasu, jediným trhnutím ji srazil na kolena, pak na záda, na studenou podlahu předsíně…

Juška ji navštívil i příští noci. Přišel mnohokrát – a Nataša se mu pokorně vzdávala, omráčena hrůzou a hnusem. Ani si netroufala pomyslet na odpor, netroufala si požádat o pomoc panstvo nebo čeleď, jako se ani panovačná, krásná babička neodvážila vzepřít svému čeledínu Tkačovi, nevídanému darebáku a zločinci, který byl nakonec poslán na Sibiř… Jušku nakonec omrzela Nataška, zprotivil se mu celý Suchodol, a tak zmizel stejně náhle, jako se objevil.

Za měsíc Nataška poznala, že bude matkou. Ale v září, den poté, co se mladí páni vrátili z války, vzplanul suchodolský dům. Požár byl strašlivý a trval dlouho. Nataše se vyplnil i druhý sen. Dům vzplanul za soumraku a při velkém lijavci; zapálil blesk, zlaté klubíčko, které podle Sološčiných slov vyklouzlo z kamen v dědečkově ložnici a kutálelo se po všech pokojích. Když Natálie zahlédla kouř a plameny, rozběhla se od lázně k domu – celé dny a noci zde trávila v slzách, později vyprávěla, že v zahradě narazila do nějakého muže v červeném županu a ve vysoké kozácké čepici s prýmkem. Také on spěchal mokrým plevelem k požáru… Ale nemohla odpřisáhnout, zda se to skutečně stalo, nebo se jí to zdálo. Jisté bylo jen to, že hrůza, která ji tak zdrtila, osvobodila ji od dítěte.

Od toho podzimu začala Natálie vadnout. Její život vklouzl do všedních kolejí a nevybočil z nich už nikdy. Tetu Toňu odvezli k ostatkům svatého mučedníka ve Voroněži. Ďábel už si na ni pak netroufal. Slečna se uklidnila a žila jako ostatní – porucha duše i rozumu byla patrna jen v lesklých, divokých očích, v naprosté nedbalosti, projevovala se šílenou popudlivostí a smutnými náladami, do kterých upadala za špatného počasí. Do Voroněže ji provázela i Nataša – a také ona zde nabyla klidu a pochopila všechno, z čeho zřejmě nebylo východiska! Jak ji dřív rozechvívalo pouhé pomyšlení, že se uvidí s Petrem Petrovičem! Chystala se na to, jak nejlépe uměla, ale bylo nad její síly uvažovat klidně. A Juška, její hanba a záhuba? Ale pouhá výjimečnost této záhuby, nevšední hlubina utrpení, onen rys osudovosti, který její neštěstí provázel – přece nebylo náhodou, že téměř současně došlo i k tomu strašlivému požáru! – i pouť za ostatky, to všechno jí dalo právo prostě a klidně pohlédnout do očí každému, dokonce i Petru Petroviči. Sám bůh ukázal na ni a na slečnu prstem, přinášejícím zmar – nač by se tedy měly obávat lidí? Vrátila se z Voroněže do suchodolského domu jako prostá a se vším smířená služtička, ode všeho oproštěná a čistá jako po posledním pomazání, a odvážně přistoupila k ruce Petra Petroviče. Na kratinký okamžik jí srdce zatrnulo mladým, něžným dívčím citem, když se ústy dotkla malé snědé ruky s tyrkysovým prstenem…

V Suchodolu nastal všední život. Donesly se určitější zprávy o svobodě – mezi čeládkou a na vsi vyvolaly dokonce neklid. Nebude horší to, co má přijít? Snadno se řekne – začít nový život! Nově museli začít i milostpáni – a ti neuměli žít ani postaru. Dědečkova smrt, potom válka, kometa, která zasela hrůzu po celé zemi, požár, zprávy o volnosti – to všechno rychle změnilo zevnějšek i nitro suchodolského panstva; dřívější bezstarostnost, mladickou vznětlivost i smířlivost vystřídaly nuda a vztek, omrzelost a svárlivost, kterou se vzájemně obšťastňovali. „Přestalo to mezi námi klapat,“ říkával otec – došlo až k oněm karabáčům v klíně… Nouze připomněla bratrům, že musí nějak uspořádat hospodářství, dokonale rozvrácené krymskou válkou, požárem a dluhy. Ale v hospodářství si bratři vzájemně překáželi. Jeden byl nechutně skoupý, přísný a podezíravý, druhý odporně štědrý, vlídný a důvěřivý. Jakž takž se dohodli a zvolili řešení, které jim mělo přinést veliký zisk. Vydlužili si na statek a nakoupili skoro tři sta vychrtlých koní. Sháněli je po celém újezdu – pomáhal jim cikán, nějaký Ilja Samsonov. Soudili, že přes zimu koně vykrmí a zjara výhodně rozprodají. Zkrmili neuvěřitelné množství šrotu a slámy, ale zjara kupodivu všichni koně pochcípali, jeden po druhém…

A nesvár mezi bratry rostl. Nejednou to došlo tak daleko, že oba sahali po noži nebo po pušce. Kdoví, jak by všechno skončilo, kdyby na Suchodol nepadlo nové neštěstí. Čtvrtý rok po návratu z Krymu se Petr Petrovič v zimě rozjel do Luněva, kde měl milenku. Strávil v usedlosti dva dny, celou tu dobu pil a opilý se vracel domů. Chumelilo. Saně, pokryté kobercem, táhl pár koní. Petr Petrovič nařídil, aby kočí odpřáhl mladou, divokou kobylku, která zapadala do kyprého sněhu až po břicho, a uvázal ji za saně, pak si lehl – snad hlavou k ní – a usnul. Nadcházel mlhavý, popelavý soumrak. Petr Petrovič si častými výprasky popudil proti sobě celou čeleď, proto si brával s sebou Jevseje Bodulju, kočího Vasky Kazaka se bál, měl strach, že ho zabije. I tentokrát s ním jel Jevsej. Petr Petrovič křikl „jedeme“ a kopl Jevseje do zad. Silný hnědý hřebec prudce vyrazil po špatné, zasněžené silnici do kalné mlhy opuštěných polí, vstříc pochmurné, černé zimní noci… O půlnoci, když celý Suchodol spal hlubokým spánkem, kdosi rychle a rozčileně zabušil v předsíni na okno. Natálie seskočila z lavice a bosa vyběhla před dům. Spatřila rozmazané, černé obrysy koní a Jevseje Bodulju, který stál s bičem v ruce u saní.

„Holka, stalo se neštěstí,“ zamumlal divným, ochraptělým hlasem, jako by mluvil ze sna, „kobyla zabila našeho milostpána… Běžela vzadu, uklouzla a sebrala ho kopytem… Obličej má na maděru… Už je skoro studenej… Já za nic nemůžu, já za nic nemůžu, pánbůh je můj svědek…!“

Natálie mlčky sestoupila po schodech, bosa došla k saním, pokřižovala se, padla na kolena, objala zkrvavenou ledovou hlavu, začala ji líbat, a jako by se smála, houkavě zakvílela na celý Suchodol…

X

Když se nám občas poštěstilo odpočinout si od města v chudém, tichém, zapadlém Suchodolu, vyprávěla nám Nataša pokaždé znovu a znovu příběh svého zmarněného života. Někdy jí oči záhadně strnuly, hlas zpřísněl. V mé paměti se ustavičně vynořoval neumělý obraz světce, zavěšený v rohu pokoje pro služebnictvo…

I těch pár věcných připomínek minulosti, které jsme ještě kdysi v Suchodole zastihli, pomalu mizelo. Naši dědové a otcové nám nezanechali ani portréty, ani dopisy, ba dokonce ani prosté předměty denní potřeby. A co bylo, to spolkl oheň. Celá léta stála v předsíni jakási truhla, pokrytá roztrhanou, ztvrdlou, olysalou tulení kožešinou, kterou byla truhla potažena snad před sto lety. Byla to dědova truhlice se zásuvkami z karelské břízy, plná ohořelých francouzských románů, slovníků a nábožných knih, strašně pokapaných voskem. Časem zmizela i truhla. Rozpadl se i těžký nábytek ze sálu a ze salónu a také zmizel… Dům chátral, sesedal se stále víc a víc. Všechna ta dlouhá léta od posledních událostí, o nichž zde vyprávím, byla pro něj léty povlovného umírání… A jeho minulost se stále víc a více měnila v legendu.

Suchodolští vyrůstali v prostředí pochmurném a zapadlém, ale přece jen složitém, v prostředí, které připomínalo spolehlivý život majetných lidí. Byl to život tak setrvačný a všemi Suchodolci tak uctívaný, že snad měl vydržet donekonečna. Ale ti potomci stepních kočovníků byli poddajní, slabošští, bojácní. A tak jako beze stopy mizí za pluhem kopečky nad podzemními chodbami a dírami křečků, tak stejně rychle a beze stopy mizí před našimi zraky i suchodolská hnízda. Také jejich obyvatelé hynuli – někteří se rozletěli, a ti, kdo zůstali, dožívali zbytek svých dnů, jak se dalo. My už nepoznali jejich způsoby, jejich život, poznali jsme pouze vzpomínky, polobarbarskou prostotu jejich bytí. S léty jsme navštěvovali náš stepní kraj stále vzácněji. A ten se nám odcizoval víc a víc, naše spojení s jeho životem a s podmínkami, z nichž jsme vyšli, bylo stále slabší. Mnozí naši soukmenovci jsou stejně proslulí jako my a pocházejí rovněž ze starých rodů. Naše jména jsou uváděna v kronikách. Naši předkové byli stolníky i vojevůdci, byli to „proslulí mužové“, nejbližší rádci carů, dokonce jejich příbuzní. Kdyby nosili rytířské tituly, kdybychom se my byli narodili o něco západněji, s jakým sebevědomím bychom o nich hovořili, jak dlouho by se náš rod ještě udržoval! Potomek rytířů by nemohl říct, že během půl století zmizelo z povrchu zemského téměř celé jmění, nemohl by říct, kolik bylo v jeho rodu zrůd, bláznů, sebevrahů, kolik z nich se upilo, spustilo nebo prostě zmizelo beze stopy! Nemohl by se přiznat tak, jako se přiznávám já, že nemáme nejmenší přesnou představu o životě našich předků, a dokonce nevíme nic ani o životě našich pradědů, a že den ode dne je pro nás svízelnější představit si alespoň to, co se odehrálo před pouhým půlstoletím.

Místo, kde stávala luněvská usedlost, bylo už dávno rozoráno a oseto, stejně jako byla rozorána a oseta půda na místech mnoha jiných usedlostí. Suchodol se ještě jakž takž držel. Ale sám hospodář, syn Petra Petroviče, po částech rozprodal téměř všechnu ornou půdu, a když porazil v zahradě poslední břízu, opustil Suchodol a odešel do města, kde se stal průvodčím na železnici. Těžce zde dožívaly poslední roky života staré obyvatelky Suchodolu – Klaudie Markovna, teta Toňa a Natálie. Po jaru přicházelo léto, po létu podzim, po podzimu zima… Ženy přestaly počítat ta období. Žily vzpomínkami, sny, hádkami, starostmi o stravu. Místa, kde se kdysi rozkládala usedlost, byla v létě utopena v žitných lánech suchodolských sedláků. Dům uprostřed polí bylo vidět zdaleka. Křoviska, která zbyla ze zahrady, se tak rozbujela, že zpěv křepelky zněl až pod balkónem. Ale cožpak léto! „V létě si žijeme jako v ráji!“ říkaly stařenky. Deštivé podzimy se v Suchodole vlekly dlouze a těžce, stejně jako zimy, bohaté na sníh. V opuštěném domě bylo chladno a vládl tu hlad. Svištěly nad ním vichřice, mrazivý sarmatský vítr jej profukoval skrz naskrz. Stařenky topily zřídka. V jediné obytné místnosti, v pokoji staré milostpaní, skromně svítila večer v okně plechová lampička. Milostpaní v krátkém kožíšku a ve válenkách, hluboce skloněna a s brýlemi na nose pletla punčochu, Natálie podřimovala na studené lavici. A slečna, podobná sibiřskému šamanovi, seděla ve svém pokoji a kouřila dýmku. Když byla s Klaudií Markovnou v dobrém, nestavěla Klaudie Markovna lampičku na stůl, ale do okna. Pak sedala teta Toňa v podivném příšeří, které dopadalo až do její světnice, zastavěné troskami starého nábytku a plné střepů z nádobí. Ve světnici se zborceným klavírem byla taková zima, že i slepicím, které pospávaly na troskách nábytku a mezi střepy a které byly jedinou vášní tety Toni, omrzaly nohy…

Teď už je suchodolská usedlost prázdná docela. Všichni, o nichž jsem se zmínil v tomto letopise, už zemřeli, zemřeli všichni sousedi a vrstevníci. A občas člověka napadne: žili vůbec někdy?

Pouze na venkovských hřbitůvcích si člověk uvědomí, že to všechno opravdu bylo. Cítí dokonce, jak hrůzně má k nim blízko. Ale i to vyžaduje úsilí – chvilku posedět, přemítat nad hroby svých drahých – pokud je ovšem najdeš. Hanbím se, ale musím to říct: Nevíme, kde jsou pochováni dědeček, babička, Petr Petrovič. Víme pouze to, že jejich místa jsou vedle oltáře stařičkého kostelíka v Čerkizově. V zimě se tam nedostaneme. Zapadali bychom po pás do závějí, ze kterých tu a tam trčí nějaký kříž nebo vrcholky holých keřů a proutí. V letním dnu projedu horkou, tichou, opuštěnou vesnickou ulicí, koně přivážu u hřbitovní zídky, za kterou se tyčí rozpálené tmavozelené smrky. Za otevřenou brankou, za bílým kostelíkem s rezavou bání se tyčí celý les nízkých, košatých jilmů, jasanů, všude je chládek a stín. Dlouho se procházím mezi keři, kopečky a jámami, porostlými neduživou hřbitovní trávou, po kamenných deskách, propadlých do země, po deskách, zpórovatělých deštěm a zarostlých drobivým černým mechem… Stojí zde pár železných pomníků. Ale komu patří? Jsou tak hustě pokryté nazlátlou zelení, že se nápisy už nedají přečíst. Pod kterými růvky leží kosti babičky a dědečka? Bůh sám ví. Víme pouze to, že je to někde velmi blízko. Sedíme, přemýšlíme, snažíme se představit si dávno zapomenuté Chruščiny. Jejich doby nám chvílemi připadají vzdálené, chvílemi blízké. A tehdy si říkáme:

„Ne, není těžké si to představit. Musíme si jen uvědomit, že třeba ten šikmý zlacený kříž proti modrému letnímu nebi byl takový už za nich… Že stejně jako dnes žloutlo obilí na opuštěných horkých polích, že už tehdy zde býval stín, chládek, ty keře… A že i tenkrát jako teď se pásla v křoví stará bílá herka s vylínalou hřívou a s rozpukanými růžovými kopyty.“

1911

1. 1 Kde jste, mé děti? Pozn. překl.

2. 2 Na stromě sedí mistr havran. Pozn. překl.

Ignát

I

Ljubka žila u pánů Paninových na jejich dvoře v Izvalech už druhou zimu, když se k nim dal najmout za pasáka Ignát.

Táhlo mu na jedenadvacátý a jí na dvacátý rok. Byl z chudého domu v Česmence, jedné z vesnic patřících k izvalskému panství; ona ze stejně chudého domu v Šatilově, který je nedaleko od Izval. Říkalo se však o ní, že má „napůl panskou krev“, že je nemanželská dcera šatilovského pána. U pánů také vyrostla. A proto čím víc pasáka vzrušovala její krása a čím víc na služku myslel, tím víc se ostýchal. Čím větší však byl jeho ostych, tím častěji na ni myslel a tím zamlklejší a zasmušilejší se stával.

V Ljubčiných černých třpytivých očích bylo cosi jasného a upřímného. Obratně a s klidem kradla mýdlo a kolínskou své paní, šedivé vdově, kouřící tenké vonné cigarety. Někdy byla živá a naivní a vypadala mladší, než ve skutečnosti byla, jindy zase starší – jako žena, která okusila všeho. I prsy měla jako žena. Ve čtrnácti letech ji znásilnil starý Zybin, šatilovský soudní správce; a i teď dovolovala mladým pánům Paninovým velmi mnoho, bez obav, že se nechá strhnout. A pro Ignáta, který dosud ženy nepoznal, stávaly se vztahy mezi muži a ženami stále hroznější a toužebnější. Byl to ten nejzapeklitější a nejuzavřenější chlapík z celých Izval. Ani když jel s žebřinovými saněmi za humna dobytku pro zrno, nikdy neodpověděl přímo a hned na otázku: kam jedeš? Ljubčině pohledu se vyhýbal, nezvedal zarputilé oči, styděl se za své láptě, čepici a ošumělý krátký kožíšek; nevraživě ji pozoroval a její nestydatost, kterou nejasně chápal, ho zároveň děsila a uchvacovala.

Jeho lásku jitřili i mladí páni.

Mladí páni – důstojník Alexej Kuzmič, který se už léčil na Kavkaze, a Nikolaj, který stále přestupoval z jednoho učiliště do druhého –, jezdili v zimě domů jen o velkých svátcích. Ten rok přijel na masopust nejdřív mladší. A Ljubka byla obzvlášť čilá a vypadala zvlášť upřímně; přitom však samozřejmě nebyla upřímná k nikomu. Nehybné oči jí jen zářily, když – černovlasá a silná, s našedlým ruměncem na opálených tvářích – běhala v zelených vlněných šatech hned pro to, hned pro ono z čeledníku do domu a z domu do čeledníku po cestičce černající se uprostřed zasněženého dvora. A během masopustního týdne, během těch pošmourných dnů, v jejichž drobném mžení ztrácely borovice a smrky v zahradě pevné obrysy a které svým teplem a svátečním kouřem z komínů vyvolávaly lehkou závrať v hlavě, stal se Ignát nejednou bezděčným svědkem laškování mladých pánů s Ljubkou.

Jednou za soumraku viděl, jak se vyřítila z domu se zlostným, uzardělým obličejem a s rozcuchanými vlasy. Za ní vyběhl na zápraží do tajícího sněhu rozesmátý a pokřikující Nikolaj Kuzmič, podsaditý, s velkou hlavou, s tupým a panovačným profilem, v košili z bílého lastinku a v lakovaných holínkách. A večer se Ljubka, veselá a zadýchaná, srazila v tmavé předsíni čeledníku s Ignátem.

„Utrhl mi kanýr a dal mi plnou flaštičku perského šeříku,“ řekla nečekaně a rychle, když zůstala stát.

Za okamžik zmizela a Ignát prostál dlouhý čas na jednom místě, tupě zíraje do temnoty; bylo cítit kuchyň, předjarní svěžest a psy, jejichž oči se před ním pohybovaly a planuly jako páry narudlých smaragdů…

Přijel hubený důstojník s pichlavýma hnědýma očima, s podlouhlým bledě šedým obličejem, plným fialových, zapudrovaných boláků. S námahou, celá se třesouc, vyběhla na zápraží paní s vlasy bílými jak mléko, naondulovaná, nastrojená, v pevně stažené šněrovačce, a zamávala bílým šátečkem, jakmile se ozvaly rolničky trojky, táhnoucí saně nahoru na kopec. Před zápražím kočí trojku prudce zarazil a důstojník se rychle rozpovídal, nestaraje se o to, zda ho poslouchají, pak odhodil přikrývku ze saní tak okázale jako před vchodem do restaurace, vyběhl na zápraží, pružně a frajersky podupávaje rozkročenýma, příliš tenkýma nohama v lehkých blyštivých holínkách, cinkaje stříbrnými ostruhami a poškubávaje zdviženými rameny, jak na sobě upravoval široký nikolajevský plášť se stojatým bobrovým límcem. Byl předvečer masopustní neděle. Ten rok vyšel masopustní týden pozdě a chvílemi se zdálo, že jaro nadobro přemáhá zimu. Od rána hřálo slunce, zářilo modré nebe a jeho odlesky na sněhu, zurčely krůpěje. Po poledni se však zatáhlo a začalo být pronikavě vlhko. Ljubka, nedbající vlhkosti a větru, jenom v šatech, tahala ze saní, do nichž byla zapřažena trojka, nějaké pytle. A pasák ji pozoroval, díval se, jak se předklání.

Stál na širokém zabláceném zápraží čeledníku, načichlého čoudem z lívanců. Padaly velké vločky sněhu a roztávaly v louži před zápražím, v níž si důstojně vykračoval havran, který právě přiletěl. Čeledín a podkasaná kuchařka ve vysokých botách prostrčili klacek uchy velkého škopku a vyvlekli jej ze saní. Ze žluté a husté ovesné kaše ve škopku se kouřilo. Vrhla se k ní smečka třesoucích se a přikrčených chrtů, mezi jejichž nohama se kmitaly křečovitě ohnuté tuhé ohony, a začala ji žrát. Kuchařčin klouček v červené sváteční košili míchal kaši lopatou a tloukl hned toho, hned onoho temně vrčícího psa. Na dvoře už byla holá místa – leckde se černala země. Psi vytáhli ze škopku čumáky potřísněné žlutou sedlinou, váleli se a třeli o zem a potom se v houfu rozběhli přes dvůr do sadu za domem. Vedle krasavice Střelky, černooké chrtí fenky s atlasově bílou srstí, běžel velký rezavý hlídací pes, vztekle cenil zuby, zalykal se, vrčel a žádného jiného psa k ní nepouštěl. Chtíčem posedlý Ignát z něho nespouštěl oči. Pak prošel sadem do šedého pole, na něž se šikmo snášely bílé vločky, sundal čepici a vytáhl z její roztrhané vatované podšívky schovanou dvacetikopejku.

Kolem sadového náspu a po humnech se zvolna vydal do vesnice, jejíž rozmrzlé chalupy se černaly na úbočí. Žlutavé, saněmi zaolejované hřbety závějí, do nichž byl hladce zaježděn koňský hnůj, a výmoly, plné ledové jarní vody, táhly se mezi chalupami a stodolami. Ignát zaťukal na okno zvlášť černé a zchátralé chalupy, u jejíž zdi dřímaly rozčepýřené slepice. Zevnitř se na okno přilepil starý, žlutý obličej. Ignát ukázal dvacetikopejku. Bába si natáhla na bosé nohy staré válenky, zachumlala se i s hlavou do kožíšku, zavedla Ignáta přes cestu do studené stodoly s železnými dvířky a strčila mu do nastavené kapsy kožichu láhev, ze čtvrtiny plnou.

Chvíli stál za stodolou, na svahu úbočí, pokrytém zrnitým sněhem, a myslel na Ljubku. Pak zvrátil hlavu, vypil všechno do poslední kapky, ucítil, jak horce se mu jed rozlil po celém těle; potom přidřepl na všechny čtyři, svalil se naznak, odplazil se na palouček a v tu ránu tam usnul.

Když přišel k sobě, dlouho mu nebylo jasné, kde je. Cítil se malý a lehký – celý promrzl, skrz naskrz. Vál vlhký vítr, smrákalo se a sníh už nepadal. S hrůzou si vzpomněl, že ještě nenavozil do domu slámu – dům vytápěli slámou a Ignát jí musel každý večer napěchovat zadní zápraží –, vyskočil a rozběhl se přes vesnici a pak přes sad k panskému domu. Všechny smysly měl zbystřené a vítr je zvlášť vzrušoval – byl sladký a chtělo se hltat jej celou hrudí. Ignác věděl, že na zadním zápraží zapomněl provaz, a celý zadýchaný, dupaje láptěmi v mokrém sněhu, zamířil z aleje rovnou tam. V přítmí pod stříškou zápraží někdo stál, tiskl někoho ke stěně, a když uslyšel Ignátovy kroky, otočil hlavu.

„Co tady chceš?“ křikl.

Byl to důstojník, jeho hlas, jeho dlouhý bledý obličej a úzká, na ježka ostříhaná, dozadu ke krku protáhlá hlava. Ljubka, přitisknutá ke stěně, držela důstojníka za dva prsty a svírala mu ruku. Ignát, nespouštěje oči z její zástěry, která se slabě bělala v přítmí, poodešel a zastavil se… V soumračných, rozplizlých chuchvalcích visela nad sadem dešťová mračna. Vál západní vítr a byla v něm opojná vlhkost a síla časného jara, přemáhajícího zimu.

Na druhý den však zvítězila zima, sněžilo ještě hustěji a kvečeru pole zmizela v mlze vánice. Paní odjela k sousedce. Důstojník vyšel na zápraží cinkaje ostruhami a zahulákal přes dvůr, aby zapřáhli do lehkých sáněk Korolka. Potom se sklonil k psům, kteří seděli na zápraží a na jejichž hřbetech a čelech ležela tlustá vrstva sněhu, a s rozkoší začal drbat hned jednoho, hned druhého za ušima a cedit k tomu skrz zuby: „Á-á, ťa, ťa, ťa, ťa!“ Ljubka ho obešla s mísou pečené tresky, kterou nesla do čeledníku. Podíval se na ni po očku a zadrmolil ještě rozkošničtěji:

„Á – á, pejsci, pejsánci, pejsánečci!“

Byla masopustní neděle. Zpod kopce a od řeky tlumeně doléhaly hlasy, cinkot rolniček a vyzvánění zvonků: kupec, švec, strážmistr i mužici – všichni se projížděli se svými hosty, se slečnami, s děvčaty a s dohazovači. Když zapřáhli Korolka, vytáhl důstojník v šedém, pohodlném pláštíku a papaše rozchichotanou a zruměnělou Ljubku na zápraží. Měla na sobě kožíšek s límcem z ořechové kožešiny, zelené šaty si podkasala a vyhrnula. Hlavu měla zabalenou do šedé šály, a když sestupovala drobnými, odevzdanými krůčky ze zápraží, smála se, skláněla hlavu k rameni a upejpala se. Ignát zapřáhl zlatově rezavého hřebečka a držel ho za otěže. Hřebec zlostně a zchytrale pošilhával velkou, fialově lesklou bulvou po důstojníkovi, po jeho hedvábné šále, která se červenala pod límcem pláště kolem tenkého krku, pokrytého stopami po zahojených, zatažených bolácích. Ignát se však stále díval na Ljubčin bílý podolek, na její hrubé polobotky, namazané sádlem, na něž se mokrý sníh nelepil…

Potom se vlekl na žebřinových saních na humna. A řičící, vztekající se Korolek, bubnuje hrudkami ledu do předku sáněk a odfrkuje čerstvý sníh, letící mu vstříc do rozpálených nozder, ho předehnal, ofoukl svým dechem a začal se zároveň se sáňkami ztrácet v kouři sněhové vánice, která se vesele i zlověstně rozběsnila nad kalně šedým polem. Vločky sněhu se sypaly na Korolkův vypasený hřbet, na papachu, nárameníky, na lesklou holínku s ostruhou, pevně opřenou o železnou postranici sáněk. Levou rukou v semišové rukavici držel důstojník modravé opratě. Druhou popadl hlavu v šedé šále a přitiskl se k ní papachou…

A Ignát se pevně rozhodl, že vymění s čeledínem Jaškou harmoniku, své jediné bohatství, za staré holínky. Když navozil slámu, šel na náves k zástupu, který se shromáždil a matně se černal uprostřed noční vánice pod převislou střechou krajní chalupy na plácku před kostelem. Dovedně a zběsile se tam navzájem trumfovaly dvě harmoniky, přehlušované písněmi a větrem, v kouři nízké metelice kroužila a jak čarodějky se nadnášela tancující děvčata…

II

Velký půst byl pošmourný a jednotvárný.

Den co den vál ostrý vítr, pole se bledě bělala, matně se modraly tesklivě prozpěvující borovice a smrky v zahradě před domem, a havrani, kteří přiletěli příliš brzo, se někam ukryli. Důstojník dávno odjel. Nikolaj Kuzmič se však pořádně zdržel. Jednou Ignát přijel na žebřinových saních k zadnímu zápraží domu. Dlouhé snopy visící ze saní zašustily na schůdcích zápraží, a mladý pán, dovádějící s Ljubkou, vstal se smíchem ze slámy. Ljubka si upravovala vlasy a klidně se rozhlížela.

„Vy si takhle zahráváte,“ řekla, „ale ve vesnici z toho nadělají drby… Aspoň ty, Ignáte, kdyby ses se mnou oženil,“ dodala a sama také vstala.

Ignát zrudl a zamračil se. Třebaže nepřikládal jejím slovům nejmenší význam, od toho dne v něm procitla a začala sílit žárlivost a zloba. Žvýkal černý chleba, pošilhával po domě, se závistí si uvědomuje všechno, co se děje uvnitř, jezdil na žebřinových saních alejí a vyjížděl na humna. Smečka skvrnitých, třesoucích se psů uháněla za ním. Ve zbytcích stohů se hemžily a pištěly myši. Psi rozhrabávali slámu, očichávali ji a ježili se, ještě vztekleji ji rvali drápy, chvěli se a kňučeli, pak náhle vyskočili a dravě a jistě se vrhali na kořist. Střelku s olejnatýma očima, která byla krásná jak žena, vlákal Ignát do sušárny. Když vběhla dovnitř, s tlukoucím srdcem přitáhl skřípějící vrata. Studeně voněl mlat a teple žitné klasy. Do příšeří obrovského trojúhelníku, na jehož podstřeší, řešetech a sítech se šedal hustý sametový prach z letního výmlatu, prodíralo se dlouhou škvírou ve vratech studené bledé světlo. Za vraty šelestil vítr a vál po mlatě.

Ve třetím týdnu, za jasného slunného dne, odjel i Nikolaj Kuzmič. A náhle se vrátilo jaro. Sníh na střeše palírny a kůlny roztál přes den a noc, stará šedohnědá sláma střech se proti slunci zlatě leskla a prudce se odrážela od blankytného, líbezného nebe. Pustili ven plyšová, přes zimu obrostlá hříbata a krávy; zvířata dřímala a vyhřívala se na slunci. Na dvoře jako stříbro pronikavě jiskřil roztékající se sníh. Před hlavním vchodem, ve stínu, vedle modré louže, stála trojka. V louži se zrcadlilo nebe a Ljubčina bílá zástěra. Nikolaj Kuzmič vyšel ven v kuním kožichu, přehozeném přes nabíraný kabát, a vyšla i paní. Dlouho se loučili a odjíždějící, ohlížeje se, ještě dlouho něco křičel poté, co se saně pohnuly a rozjely po vymleté cestě, po níž tekly roztřesené pramínky, a po vystupujícím hnoji, který se přes zimu nahromadil a připomínal mokrý tabák. Tam, kde se ve výmolech třpytila voda, vyhazovali koně s tenkýma nohama a s podvázanými ocasy jakoby nablýskanou ocel podkov zvlášť švihácky. Na slunci bylo horko a spousta kavek se slétla na borovice a smrky v zahradě, která se okázale a svěže zazelenala. Ve stínu však bylo cítit pronikavý severní větřík. Ljubka, stojící před hlavním vchodem, prokřehla a tváře jí zpopelavěly. Když saně zmizely pod kopcem, zádumčivě, sotva slyšitelně si prozpěvovala: „Uhání páreček pospolu…“ Pak vběhla do domu – chvilku počkala a vyběhla na zadní zápraží. Ignát, který šel kolem, náhle zamířil k zápraží. Hleděla na něho tupě, nehybně a se strachem. Ignát přistoupil až k ní a chytil ji za zápěstí. A oba přišli do rozpaků a nevěděli, co říct a co dělat. Najednou se Ljubka zamračila, vyškubla mu ruce, obrátila se a práskla dveřmi.

Na stříbře sněhu zdál se sad obzvlášť řídký, zpestřený fialovými stíny; alej veselá a široká. A znova jel alejí nasupený, rozezlený Ignát do vesnice k bábě šenkýřce. A znova přišel k sobě na svahu u paloučku, skrz naskrz promrzlý a užaslý. Zpod kopce se nebe zdálo nekonečně ohromné a nové.

„Ta pro mne nerostla,“ řekl rozhodně a mračně nahlas, když vstával.

„Se mnou je konec.“

Uplynul půst, minuly Velikonoce. Sníh už ležel jen ve stržích, vrbové proutky ve vesnicích se obalily lehkým citrónovým oparem; kolem vesnic se šeříkově černala zoraná pole, hřálo slunce, po obzorech se chvělo roztavené sklo a zpívali skřivánci. Vonná mladá travička právě vyrazila. Ignát však už chodil za stádem do polí, k miljutinskému lesíku, ještě holému, plnému suchého dubového listí a sněženek. Krávy dřímaly na výsluní na kraji lesa, kavky na ně sedaly a škubaly si z nich srst na hnízda. Ignát namotával bič, líně pohlížel do slunečné dálky, na cesty, kde už ležel prach, radostně připomínající léto, a slunce a suchý dubnový vítr ho opalovaly.

Když měl peníze, byl šťastný. Našel si na poli sušší místečko, rozprostřel tam roztrhaný kabát, postavil na něj láhev, vytáhl z kapsy studené brambory a chleba, už dřív posolený a zvlhlý. Brzo se mu začínala točit hlava. Za šednoucími rovinami se tetelil slunečný jižní obzor, vznášela se jemná pára, která se nepatrně modrala ve slunci nad kupkami spečeného hnoje, rozházeného po poli; krávy se zdvojovaly před očima a odplouvaly… Bylo to zvláštní – přece jenom na něco čekal! Cítil to, když byl opilý, cítil, že se jeho život spojil s životem Ljubky – bohužel! Bude muset něco udělat, aby se jí zmocnil, aby se jí vyrovnal, aby v ní vzbudil lásku. Jinak, i když dosáhne svého, mužika Ljubka milovat nebude… A jaro si žádalo lásku. Nejdřív jedna, pak druhá a třetí kráva se plavně a rozechvěle opírala o kolena předních nohou a nemotorně zdvíhala zadek… Zvedal se velký býk, šedý jako myš, se širokým čelem a s hladkým ocasem, na jehož konci visel hedvábně zvlněný střapec, těžce se rozbíhal, potřásaje nitěmi skelnatých slin, celý se naléval silou a stavěl se na zadní… Ignátovi se rozbušilo srdce. Převracel se naznak, na suché a černé hromady mrvy. Zavíral oči, zpod víček se mu valily slzy, které nestíral a z nichž pily mouchy. Potom tvrdě usínal a spal, dokud slunce nevystoupilo do zenitu a nezačalo mu připékat hlavu a ramena. Když přihnal stádo domů, mlčky se v čeledníku naobědval a šel spát do kůlny na kočáry, kde byla u kamenné zdi sbita z kůlů vysoká palanda, vystlaná slámou a cáry koňské houně. Po vyspání býval zlostný, a když vyháněl stádo, švihal krávy svým dlouhým, práskajícím bičem, až jim na bocích nabíhaly krví podlité pruhy.

Jednou v květnu, když se už lesík hustě obalil sytou zelení a zarostl květy a travinami, když na slunných pasekách bylo časně poránu horko jako v létě a v rosném stínu se skrývaly svěží konvalinky, přihnal stádo na úhor a spatřil ženskou, sedící na kraji lesa. Byla to žebračka, pomatená Fiona. Ranec a hůl si položila vedle sebe a seděla s lehce pootevřenou pusou, celá v hadrech, s mokrým podolkem a se zářivýma lesklýma očima v opuchlé tváři. Byla trochu opilá. Když k ní Ignát došel, s mírně vášnivým chechtotem se převalila naznak, vystrčila kolena a začala šoupat velkými láptěmi po rosné trávě. V ranci měla preclíky a vodku. A Ignát, když se napil, se neovládl…

Od té doby za ním začala pomatená chodit skoro každý den. Před východem slunce vyháněl stádo po chladné, husté rose. V poledne se opil. Teď už pili za jeho peníze. Vybral si plat na měsíc dopředu. Ale i jemu peníze nakonec došly. A pomatená začala být zlostná, drzá a náročná; už se nepřetvařovala, že je hloupá. Když se objevil bez vodky, odmítala ho a trápila celý týden. Jednou ho dokonce šikovně a pořádně praštila holí do hlavy. Zvedl se a šel pryč; cestou podivně, nezkušeně vzlykal. Když se vyplakal, sedl si na mez a znova začal tupě myslet na to, nač teď myslel stále: kde sehnat peníze? Neměl však nikoho, od koho by je mohl sehnat, nebo komu by je mohl ukrást. Holínky propil.

V čeledníku všichni znali jeho historii, při obědě a při večeři se mu často pochechtávali. Rudl a mlčel. Co by se stalo, kdyby u toho byla Ljubka? K jeho štěstí mladí pánové nepřijížděli; proslechlo se, že Nikolaj Kuzmič je u přítele z vojny někde u Charkova a důstojník na manévrech poblíž Smolenska. A paní odjela na šest neděl do Lipecka a odvezla Ljubku s sebou. Na statku bylo ticho a teskno. I pomatená se začala objevovat stále řidčeji – toulala se po jarmarcích. A horké, dlouhé léto se už chýlilo ke konci. V říčce klesla voda, dobytek vykousal pastvu do černa, obilí dozrálo, přeschlo a sypalo. Šli je kosit – byl už konec července.

Koncem července, když se Ignát jednou při západu vracel se stádem do vesnice, potkal pomatenou. Zůstala stát a ukázala na lesík.

„Přijdu, jak budu mít čas…,“ řekl nezvedaje oči.

Jak ale jít bez vodky? Sklesle stál před vraty statku a díval se na zapadající slunce. Po cestě vedoucí napříč přes kopec jeli z kosení a vázání mužici a ženské na zaprášených tělegách; z těleg vyčuhovala povřísla, kosy a hrábě. Malinové slunce, které pozbylo paprsků, zapadlo jako obrovský kotouč do šedého, suchého rmutu za řekou a za poli, pokrytými už řetězy panáků. Ignát vyšel ze vrat, zahnul na plácek před kostelem, a pak kolem sadu na humna. V prachu před ním cupitalo drobnými krůčky nožek velice špinavé kudrnaté děvčátko. Bylo sehnuté k levé straně a v pravé ruce drželo konvičku, pomazanou rudohnědým dehtem. Ignát přidal do kroku, dohonil ji, ohlédl se a chytil ji za levou pěstičku, v níž křečovitě držela peníze. Oči jí zkulatěly strachem, tvářička se zkřivila, dala se do křiku a se silou zvířátka pěstičku zaťala. Ignát ji drapl za krk a povalil na cestu. Děvčátko zachroptělo a roztáhlo prstíky. Ignát jí vyškrábl z dlaně peníze – třicet kopejek.

Koupil vodku a šel rovnou k lesu. Napravo bylo panáky pokryté strniště, sotva se bělající v přítmí pole. Zleva, od matně se červenajících oranic, dul z roviny teplý vítr. Vpředu, nad tmavou obrubou lesa, stoupal velký rudý Mars. Pasák zůstal stát. Najednou si vzpomněl, že právě dnes a někdy teď má přijet paní, že pro ni poslali trojku a povoz pro věci. A vzápětí, když zatajil dech, slyšel vzdálený cinkot rolniček.

V létě se mu zdálo, že to nevyhnutelné, co se musí stát, ho mine. Teď ale pocítil, že ne, že se to nestane – nemine ho to. Už se to blížilo, rostlo to, valilo se to na něho… Chvíli postál a vyrazil vpřed.

U křižovatky jej ohlušila trojka cinkotem a dusotem kopyt a zahalila ho prachem. Sešel z cesty, nechal ji přejet a znovu vykročil. V dálce bylo slyšet tlumené rachocení tělegy, které se stále zřetelněji přibližovalo. A za minutu uviděl Ignát na kalném, hvězdném nebi koňské jařmo, koně a za ním Ljubku, sedící v těleze. Tloukla koně opratěmi, natřásala se a nadskakovala a hnala spřežení přímo na něho. Ihned ho v soumraku poznala.

„Sedni si, svezu tě!“ křikla na něho.

Otočil se, dohonil tělegu naloženou kufry a v běhu vyskočil bokem na hrázdky.

Nepamatoval si, co Ljubka říkala. Zapamatoval si jen první slova, která ho udeřila do srdce a která Ljubka zvučně a vlídně křikla do rachotu tělegy:

„Tak co, moc se ti po mně stejskalo?“

Zapamatoval si jen tu chvíli, kdy najednou popadl otěže, zarazil koně a přehodil nohy do tělegy.

„Počkej,“ zašeptala Ljubka, ale tak prostě, jako by už spolu žili mnoho let, a tato prostota způsobila, že se mu všechno v hlavě zkazilo ještě víc. „Počkej, zmačkáš mi sukni… Nech mě, ať si ji aspoň narovnám…“

III

Uplynuly čtyři roky. Byl prosinec. Ignát si odbyl vojenskou službu a vracel se do rodné vsi.

S ženou žil jen tři měsíce. Krátce po té červencové noci, v níž se tak nečekaně změnil celý jeho osud, zjistila Ljubka, že je těhotná – a jeho nikdy neopustila zlá myšlenka, že si ho vzala jen proto. Říkala mu, že ho má ráda, dopomohla jeho starému nemocnému otci, že jej vzali v panském dvoře k dobytku, oblékla ho, vypravila na cestu a vyprovázela se slzami v očích. Když se jako rekrut naparoval a flámoval, surově ji zmlátil, aby se jí pomstil za mladé pány. Od bití potratila, ale snášela to jako něco, co musí být. Když ho odveleli do Vasilkova, často mu zároveň s dopisy posílala peníze. Dopisy mu psala vlídné a vykala mu v nich. Nevěřil jí však jediné slovo, stýskalo se mu, ustavičně se trápil, žárlil a vymýšlel nejsurovější tresty za předpokládanou nevěru.

Když jel před dvěma lety na dovolenou, celou cestu myslel na to, že ji zabije, jestli se něco špatného doví. Sotva přijel domů a přeptal se ve stanici, dozvěděl se, že Ljubka řekla ne pouze tomu, kdo byl sám líný si říct. Přivítala ho však s takovou radostí a to, co se doslechl, mu vymluvila tak upřímně a jednoduše, že mu klesly ruce. A aby ho uklidnila docela, oznámila mu, že ze služby na panském dvoře odchází a odstěhuje se do chalupy – bude na něho čekat doma, bude šít na šicím stroji a živit se tím. A Ignát odjel skleslý a celý popletený. Skleslý a zamlklý byl i ve službě, byl však snaživý, spolehlivý a šetrný: spořil peníze – úplatky od nováčků. Stále ještě v něm žila naděje, že se Ljubce vyrovná, že se stane hoden její skutečné, nepředstírané lásky. Dopisy od ní však náhle přestaly chodit. Psal jí div ne každý týden, ale odpověď žádná. Vyhrožoval jí a zapřísahal ji, Ljubka se však neozvala. Znova se dal na pití a otupěl, vyčerpal se.

Přesto však, jakmile si odsloužil svou lhůtu, jel do Izval.

Hodně se změnil. Byl teď vyschlý, dost vysoký a urostlý. Olověné oči se mu zvětšily, obličej zpopelavěl a s hladce vyholenými skráněmi kolem odstávajících uší se zdál ještě hubenější. Narezlé kníry si stříhal na štětku, hlavu na ježka a mezi krátkými, ocelovými vlasy mu prosvítala kůže. Z Kyjeva až do Orla seděl nehybně ve vagóně u svého hrubého, důkladně otlučeného kufříku, k němuž si přivázal holínky a čajník; nesundal si čepici ani hrubý, rezavě šedý plášť, který ho dřel u krku, díval se na podlahu a hryzal slunečnicová semínka. Od Orla zneklidněl a na zastávkách začal chodit k bufetu. V městě, kam příslušel, se nečekaně sešel s kamarádem ze služby, napil se a nechal kufřík u hlídače. Přítel jej vyvedl na schody před nádražím, zjednal starého drožkáře, ten popohnal kulhavou herku, co jí dech stačil, a odvezl je, rozjařené a kouřící jednu cigaretu za druhou, do města. Jeli rovnou na předměstí a tam se Ignát téměř noc a den nemohl utrhnout od malé, krátkonohé, silně napudrované postarší brunetky s černými suchými vlasy, která kouřila ještě lačněji než on. Přišel k sobě na poli poblíž předměstí a s námahou si vzpomněl, že ho pořádně ztloukli, když ho vyhazovali. Byl měkký bílý den, padal drobný sníh a zachytával se v záhybech jeho pláště. Vrávoravě vstal a cítil se nemocný, jako by měl otravu…

Do Izval musel jet ve vagóně nákladního vlaku společně s chovnými prasaty, která měla na zadcích tolik tuku, že musela sedět. Vezli je bohatému statkáři na plemeno a jel s nimi statkářův neduživý zahradník, čistý a tichý, bývalý čeledín. Kromě něho, Ignáta a prasat jel však v nákladním vagóně ještě vousatý žid, stříbrošedý, kudrnatý, s velkou hlavou, s brýlemi, v malém cylindru a v dlouhém plášti až na paty, místy ještě modrém, místy však už blankytném, s hlubokými kapsami. Celý čas mlčel, byl zádumčivý a ustaraný, poplakával jakousi melodii a pil čaj. Sadař dřímal. Prasata seděla na zadcích v dřevěné ohrádce, pokryté šedými houněmi s monogramy a korunkami. Smrákalo se, do otevřených dveří dul vítr se sněhem a načechrával mokrou slámu pod prasaty. Kolem míjela kalně bílá pole a temnějící křoviska, jež se zvolna zahalovala kouřem padajícím na ně z lokomotivy. A Ignát se užíral těžkým, bezvýchodným steskem. Stáhl obočí, zaťal zuby, napnul kůži na skráních, a stoje u dveří, hryzal slunečnicová semínka a pošilhával po židovi. Žid seděl na převrácené bedně a ve velké ruce, pokryté mocnými fialovými žilami, držel sklenici čaje. Slupka ze semínka letěla po větru a spadla do čaje. Žid se dlouho a podrážděně díval přes brýle na Ignáta. Ten čekal, co žid řekne, aby ho hned, jak otevře ústa, udeřil holínkou do prsou. Ale žid neřekl nic: jen se zvedl a úmyslně vylil čaj Ignátovi těsně u nohou, vedle jeho placatých a širokých erárních holínek.

Ve stanici se nenašel nikdo, kdo by měl společnou cestu do vsi. A tak musel Ignát sedět a čekat, jestli se náhodou někdo neobjeví.

Ruce mu zledovatěly a v hlavě se mu kalilo, když se k němu o půl jedenácté přiblížilo tak známé a tak zvláštní nádraží se spoustou lidí a rozzářenými okny. Právě odjel osobní vlak. V čekárně třetí třídy, studené a polotemné, kalné od kouře a zamžené dechem, musel si prorážet cestu ramenem – tolik mužiků se tam tísnilo na mokré podlaze. Dveře se co chvilku se zaskřípáním otvíraly a bouchaly – čerstvý a lehký mrazivý vzduch se vedral do nevlídné a páchnoucí čekárny a čeřil klubka bílé páry nad samovarem v bufetu, velkým jak vědro. Z otevřené, jasné a teple osvětlené kanceláře, kde byla pokladna a telegraf, drnčel a vyzváněl nějaký zvonek, neumlkající ani na vteřinu, jako by někdo nařídil budík a zapomněl jej zastavit. A z té spousty lidí, z toho zvonění Ignáta rozbolela hlava.

Vyptával se, jestli s ním nemá někdo společnou cestu, chodil tupě jako náměsíčník, ale všechno viděl a všeho si všímal neobyčejně bystře. Zástup dlouhých selských kabátů a krátkých kožíšků řídl. Ignát vyšel před práh, a uhýbaje stranou a pouštěje kolem sebe vycházející a rozmlouvající lidi, pohlédl na koně a na saně, na zkalené měsíční nebe, vykouřil ubalenou cigaretu, vtahuje hluboko zároveň s kouřem sladký zimní vesnický vzduch, a vrátil se pro svůj kufřík. Prodavač z bufetu už postupně, po pořádku, od kraje sklízel z pultu pomeranče, cigarety, talíře s klobásami a opocený kousek sýra. Přednosta stanice držel pod paždí a vedl velkou starou statkářku v kožichu, opírající se o berlu. V otevřených dveřích bylo vidět bledou, ale světlou měsíční noc a stromy obalené jinovatkou. Koně, stojící před prahem, se otřásali a drnčeli rolničkami. Potom rolničky zachřestily všechny najednou a pod sanicemi zaskřípěl sníh… V čekárně zůstala jen ženská v novém oranžovém kožíšku, sedící nehybně na dlouhé dřevěné lavici u zdi, na níž stál Ignátův kufřík. Ignát přistoupil zády k lavici, přisedl, nahodil si kufřík na záda, prostrčil levé rameno řemenem, a v myšlenkách na ono jaro, kdy žil s pomatenou a byl bezstarostný a svobodný a sladce se opíjel, zajídaje vodku studenými bramborami, vyšel z nádraží.

Kráčel ostře, stejnoměrně a úsporně, vrzaje holínkami ve sněhu: kolem něho byla světlá sněžná noc. V polích bylo pusto, mrtvo a ticho, měsíc se skrýval za lehkými oblaky, cesta se sotva černala… A ze svých zmatených myšlenek se probral až v Izvalech, když ucítil, že přišel do velké, dodaleka roztažené a dávno už spící vesnice. V chalupách zavalených sněhem nesvítilo jediné světlo. Slabé stíny stodol a lejt ležely na hlavní cestě. Bylo jakoby ještě větší ticho a vzduch byl ještě sladší a vonnější. Ve dvorech zpívali první kohouti.

Chvíli postál u své prázdné chalupy na kraji vesnice, nad strží, nevěda, co má dál dělat. Chalupa byla malá a napůl zavátá metelicemi. Na dveřích visel zámek, jedno okno bylo zatlučeno prkénky. Příkrá závěj, pokrytá stopami láptí, strměla u děravých vrat do dvora a táhla se přes ně. Ignát šel po stopě a nahlédl do dvora. V otevřené kůlně nepohodlně nocovalo čísi telátko.

Nedaleko odtud, v Marejově chalupě, svítilo nepatrné světélko – z okna bylo téměř ve stejné úrovni jako ulice. Nakoukl do okna. Téměř celou chalupu vyplňoval stav. Němé děvče s tuhým, uzardělým obličejem tkalo plátno a rachotilo stavem. Ignát zaťukal. Děvče poděšeně a překvapeně vzhlédlo. Ignát vešel do chalupy. Děvče škubalo za provázek láptě trčící z pece a budilo otce. Dlouho se neozýval, jenom odkašlával. Potom začal pozadu lézt dolů, nahmatávaje láptí pláty železných kamínek. Slezl a při zdi došel k lavici u stolu, snaže se nenašlapovat na jednu nohu, zřejmě bolavou. Měl plnovous a byl rozcuchaný, měl vystouplé překrvené oči a chraplavý hlas; vypadal jako šílenec. Ignát postavil kufřík u dveří a sedl si ke stolu. Děvče založilo ruce a zůstalo stát u kamen. Marej poprosil o kouření, a dýmaje tak, že se mu kouřilo z celého plnovousu, řekl:

„Tvou hospodyni jsem viděl… Viděl, jak by ne… Šla z kostela… Doma se jí žít nechtělo, pořád jen u pánů… Ti už tady dávno nejsou, jsou prý v Moskvě, ona vyhnala správce, všechno řídí sama, bydlí v panském domě. Nežije, jak se sluší, to teda nežije, má prý milence…“

„Vím, vím,“ řekl Ignát o čemsi přemýšleje.

„Myslím si, že to víš… No, seřežeš ji – nechá ho. Proč bys neseřezal… Je vidět, že se k tobě nehodila…“

„Kufr si u tebe zatím nechám,“ řekl Ignát, nezvedaje oči.

„Proč ne… jen nech… nechat si ho tady můžeš,“ přitakal Marej.

A vyšel Ignáta vyprovodit na práh. Mrzlo a jasnilo se. Nebe, temně promodrávající ve výšce, se čistilo. Zřetelný, plný měsíc se vykutálel do volného prostranství; šikmý bílý mrak s oranžovým polokruhem, který na něj dopadal z měsíce, zvedal se k severnímu obzoru. Stíny lejt se zaostřily a náves se zajiskřila.

„Zima se ještě hlásí,“ řekl Marej ochraptěle, vystrkuje hlavu z nízkých dveří tmavé síně na světlou náves a vdechuje vonnou svěžest.

A Ignát znova vykročil ostrým krokem, neotáčeje hlavou ovázanou bašlykem. Když prošel asi dvě versty vesnicí, vyšel na louku a dostal se na cestu vedoucí na kopec, uviděl známý statek, temnou zahradu ve dvoře a za ní čtyři osvětlená okna. Šel však k dolejšímu sadu, svažujícímu se po kopci od statku až k louce, vešel do vrat, přešel po hrázi sádky zasypané sněhem, míře k dlouhé a pochmurné roubené chalupě na dobytčím dvoře, který se černal v hloubi sadu, pod věkovitými stromy. Obloha nad dvorem byla modrá, bezedná, s řídkými a velkými hvězdami. Ve výšce se zprava kutálel měsíc. Vpředu, mezi světlem a stínem, hned přisedaje na zadní a stříhaje ušima, hned zas dělaje krátké skoky, pohyboval se zajíc, putující na zlatou mýtinu za sádkou. Světlo v chalupě pod stromy vypadalo jako rudozlatá hvězda.

Proč nespal, proč se na Ignáta tak upřeně zadíval ten světlovlasý pasáček se sinavě modrým obličejem a protáhlou hlavou, který mu otevřel dveře té velké, tak teplé chalupy? Od stropu, lesknoucího se jako kamenné uhlí, visela nad stolem lampa. V předním rohu byl obrázek svatého Mikuláše v růžovém obleku a s fialovým plnovousem. Strupaté prasátko přecházelo po mazlavě hliněné podlaze, šramotilo a převalovalo něco mezi zuby. V ohrádce u pece stála hnědá a běložlutá telata.

Nespala, pokládala tlamy se širokými a jemnými, vlhce růžovými nozdrami na ohrádku a rozhlížela se jasnýma očima. Táhl od nich pach mokré kravské srsti, čerstvého mléka a jakéhosi vnitřního tepla – a Ignát později dlouho vzpomínal nejdřív na tento prostý a uklidňující pach, a teprve pak na starého otce. Ten seděl na posteli vedle ohrádky, bledé chlupaté nohy v úzkých modrých podvlékačkách měl spuštěny dolů, od čela mu narůstala pleš a byl hubený jak kostra. Velké ruce si položil na kolena, důležitě zamhouřil slepé oči a něco si šeptal.

„On se pomátl na rozumu,“ řekl tiše pasáček, upřeně se dívaje na Ignáta. „Už je moc starý.“

A stařec, když uslyšel jeho hlas a vycítil, že je někdo přítomen, ještě důležitěji zvrátil hlavu a svůj tenký, od vychrtlosti hrbatý nos.

„Požehnej pámbu, požehnej pámbu,“ zamumlal.

Ignát obnažil ostříhanou hlavu, sevřenou v tuhém bašlyku, zapomněl se však s otcem pozdravit a zeptal se chlapce:

„Ljubov je doma?“

„Doma, doma,“ odpověděl chvatně chlapec. „Přijel za ní kupec.“

Ignát si nasadil čepici, vyšel z chalupy a po zvolna stoupajícím kopci, přes ovocný sad, po zaječích cestičkách mezi jabloněmi a světlými mýtinami, zpestřenými stíny, rychle došel k brance do panského dvora, odstrčil ji, a celý sehnutý a utopený ve sněhu, přeběhl do zelenavého přítmí zahrady. A právě v tu chvíli spatřil za malým oknem předsíně ženu. V domě se však tlumeně rozštěkal pes. Ignát uskočil – ztuhl, strnul a přitiskl se ke zdi.

IV

Ljubka zapálila v tmavé síňce samovar, usadila se v přepažené, křídou vybílené předsíni a látala punčochu pod stearínovým oharkem hořícím v měděném svícnu na okně. Vypadala teď tlustá – tak krásná, černooká v červené blůze, s měkkými prsy, v bílém šátku, pod nímž se uprostřed černých vlasů ztrácela široká pěšinka.

Od přepážky na ni padaly dva velké stíny, jeden fialový, druhý světlejší, a stoupaly až na strop. Když Ignát přišel pod okno, zádumčivě sklonila hlavu na stranu, pohlédla na zalátanou patu punčochy a vytáhla z ní starou stříbrnou polévkovou lžíci. Bílý ohař se skořicovými skvrnami, který spal v koutě sálu na rypsové podušce z kočáru, náhle hluboce vyštěkl, vyskočil a s hromovým štěkotem se rozběhl k předsíni, cvakaje drápy po parketách. Ljubka pátravě a vážně vzhlédla na dveře do sálu. Pak si dlaní zastínila tvář před světlem a přimáčkla se k okennímu sklu:

„Kdo je tam?“ řekla hlasitě a neklidně, ale stroze jako paní domu. Odtrhla nejdřív jednu a pak druhou přimrzlou špehýrku a vyhlédla do prázdného otevřeného čtverce, vyplněného lehkým mrazivým vzduchem.

Jasná noc, stále zvonivější nad bílým a mrtvým okolím, nad dávno spícími vesnicemi, nad statkem strnulým v mlčení, nad sady, malebnými a nehybnými pod hvězdným nebem, kulminovala a dosáhla právě vrcholu své krásy a síly. V přítmí zahrady na sněhu zeleně planuly skvrny světla. Měsíc Ljubka neviděla – jen když zvedla hlavu, spatřila skrz větve borovic jeho zrcadlový kruh. Za kmeny borovic se prostorně bělal světlý dvůr a čerstvá kolej, vyříznutá na něm kupcovými lehkými saněmi, růžově zářila. Ljubka všechno pozorně obhlédla a stáhla černé pijavky obočí. Ale jen na okamžik k ní v tomto tichu dolehla jako nejasná obava přítomnost člověka, který se tak blízko od ní přitiskl ke zdi. Chvíli čekala na odpověď, pak přirazila špehýrky a šla do sálu prostřít na stůl.

V chladném sále bylo sestrčeno množství nábytku, spousta židlí a starodávných křesel. U zdi, z níž vedly dveře do předsíně, stál klavír. Vysoké dveře do přijímacího pokoje byly zamčeny, mezi nimi a kachlovými kamny stál otoman, na němž Ljubka spala. Mezi ním a kachlovými kamny v rohu černal se portrét ve zlatém rámu, z něhož se loupala barva. Stůl u zdi naproti oknům osvětlovala lampa, visící na řetězech od stropu.

Kupec, který jel z města do miljutinského lesíka, koupeného na vykácení, a který nocoval na statku, byl nepříliš vysoký, těžkopádný člověk s černým, hnědě podrostlým plnovousem a s šikmýma černýma očima. Rozepjal si vrchní přezky šedého, velmi silného a smradlavého romanovského kožichu, odhrnul na prsou honosnou kouřovou ovčinu, a měkce našlapuje v černých válenkách z jehněčí vlny, přecházel sem tam po sále a prohlížel si nábytek, almárky a bronzového koně pod skleněným příklopem na stolku pod zrcadlem. U kamen dováděla myš, která se snažila protáhnout do maličké škvíry v podlaze kousek vdolku. Kupec se na myš zadíval. Ohař vyskočil a hluboce zaštěkal – a kupec s lehkým úsměvem, vyjadřujícím údiv a spokojenost, naslouchal, jak se to rozlehlo v prázdném domě a jak zazvučely měděné struny klavíru; nadzvedl desku a prsteníkem vyzkoušel klávesy na různých místech…

„Máte tady hezky ticho,“ řekl Ljubce, která stále vcházela a vycházela.

„Ale je tu nuda,“ odpověděla a sotva se usmála.

Prostřela na stůl, přinesla nádobku se zelenou zavařeninou, slánku, v níž byla sůl pomíchána s chlebovými drobty, talíř, na němž v sestydlém tuku, podobném vatě, ležel kousek duhově rezavé slaniny, a láhev vodky s matovým oparem mrazu na skle.

„A co že si nenajdeš nějakou zábavu,“ řekl kupec, dělaje ze zvyku narážku na to, nač narážejí všichni.

„Taky pravda,“ odpověděla Ljubka právě tak obvyklým, bezstarostným tónem.

Dřívější živost se už teď z jejích odpovědí vytratila. Stala se klidnější, mluvila méně, prostěji a hruběji, poněvadž odvykla pánům a naučila se hádat s čeledíny a nadávat jim. Přestože byla omezená, zdála se chytrá, díky umění nemluvit zbytečně, které je ženám jí podobným vlastní.

Když přinesla samovar, zvedla jej do výšky a postavila na stůl, prolezl kupec na otoman za stolem, nespouštěje při tom šikmé oči z jejích prsů. Blýskla do strany snědými bělmy, zatvářila se lhostejně, zvolna poodstoupila, stoupla si zády ke kamnům a ohřívala se. Kupec si vyhrnul rukáv kožichu, z něhož vyčuhoval kroužek husté kouřové vlny, a vzal do levé ruky nůž a do pravé vidličku. Ljubka si toho všimla. Levák, pomyslela si, nejspíš to bude nemrava. Ale ohař, zahleděný do předsíně, znova drsně zaštěkal a Ljubka začala opět neklidně naslouchat.

„Na koho to pořád štěká?“ zeptal se kupec, když se napil a roztáhl chřípí. „Jak se to tady rozléhá!“ řekl, když chvíli poslouchal. „Jak varhany.“

„To se tady pořád potlouká ten ožrala, muž naší děvečky,“ odpověděla Ljubka, na okamžik se zamyslela a posměšně se usmála. „To tady máme takové povyražení, pámbu odpusť.“

Kupec odřízl plátek slaniny, a potíraje jej hořčicí, lhostejně se podivil:

„Nepovídej!“

„Na mou duši,“ řekla Ljubka. „S jedním se spustila, ale s druhými si dá říct taky. A on chodí kolem. Nechci nic říkat, ale co nevidět to u nich špatně skončí.“

„Tak ona si našla ještě přítelíčka?“

„Kdyby jednoho!“ řekla Ljubka a nemyslela na děvečku, ale na sebe a na svého milence, krejčího ze Šatilova, který zběsile žárlil a pořád jí vyhrožoval, že ji zabije.

Při řeči pošilhávala na jedno okno do zahrady. Ve všech oknech zeleně a ostře jiskřily zledovatělé spodní tabulky. Tímto oknem, které nezamrzalo, bylo na modrém nebi vidět řídké hvězdy. Kupec jedl a o něčem přemýšlel. Ljubka slabě zívla a znova navázala rozhovor:

„Bude pořádný mráz, jak to vypadá. Jet v něm daleko, to by člověk zmrznul.“

„To si myslím,“ řekl kupec a pohlédl na ohaře, který si položil čumák na tlapy. „A čípak je ten pes?“

„Našeho mladého pána, Nikolaje Kuzmiče,“ řekla Ljubka. „Už ho mám až po krk. Na dvoře ho vůbec nemůžem nechat, je moc choulostivěj. Žádnou srst nemá. Dvakrát týdně ho koupu, kdyby chtěl pojít! On je náš mladý velký podivín.“

„A tedy asi pořádný pitomec,“ přisolil si kupec.

„Pitomec nebo ne, to se ženské nesluší posuzovat,“ řekla Ljubka v domnění, že taková skromná odpověď se kupci zalíbí. „Pravda je, že je na všechno levej, doma nežije, a o tom psovi píše v každém dopise, pořád si dělá starosti.“

„A ty už tady žiješ dlouho?“

„Dlouho. Už sedmý rok.“

„To se ti tady tak líbí?“

„A proč ne? Nikdo mi tu neporoučí. Našim pánům všechna čest, ale nežijí tady.“

„Muže máš na vojně?“

„Uhodl jste.“

„A už ti brzo přijde domů?“

„To je smůla, že už brzo. Pořád psal, vyhrožoval, že se uchlastá. A co je mně po tom? Za plotem budeš ležet ty sám,“ řekla Ljubka to, co často říkávala krejčímu. „Ale on žárlí dál, zprotivil se mi s tou svou láskou až k smrti… V jednom kuse mi vyhrožuje – zabiju tě, ale řekni mu vlídné slovo, a hned mu tečou sliny. Ale co, tak ať mě zabije… V noci mám strach, když takhle pes začne štěkat, to přiznám…“

„Máš právo si na něho postěžovat,“ řekl kupec. „Ten čas už je pryč, kdy se smělo jen tak pro nic za nic zabíjet lidi.“

Snědl celou slaninu, odřezávaje z ní vatový tuk, a dopil vodku. Oči se mu začaly lesknout, rozepjal si kožich. Škytl, vytáhl z kapsy červenou osminku tabáku, rákosovou špičku, knížečku cigaretového papíru, pečlivě ji otevřel, odfoukl jeden lístek, krátkými prsty s vypouklými kulatými nehty si ubalil tlustou cigaretu a s rozkoší si zapálil.

„Už jsi dlouho vdaná?“

„Na pátý rok to bude.“

„A děti jste neměli?“

„Neměli.“

„A jak to že ne? Vždyť jsi taková silná a hezká.“

„Hrozně hezká!“ řekla Ljubka, které to zalichotilo. Posměšně se však usmála a začala lhát: „Má vina to není, já bych děti moc chtěla. Asi že on je nějak vadnej, jakou já na tom můžu mít vinu? Pokousala jsem ho kolikrát, až měl modřiny, a on se taky tuží, jak může, ale nic z toho…“

Kupec se na ni upřeně zadíval přimhouřenýma očima. Bafal z cigarety stále mocněji a pouštěl kouř do chřípí.

„Tak to bude,“ řekl, nevěda co říct. „A co že se pořád ochomejtáš kolem kamen?“

Ljubka potlačila úsměv a odpověděla s předstíranou prostotou:

„A kde mám stát? Hřeju se.“

„Ke stolu si sedni,“ řekl kupec. „Tady se ohřeješ líp.“

„Inu, tak si sednu,“ odpověděla Ljubka s laškovnou skromností a sedla si ke stolu na židli.

Bylo jí jasné, že se kupec rozpálil a že neví, jak na to. Odvalil se k opěradlu pohovky, chvílemi vzdychal a odfukoval, zavíraje oči a ponuře se usmívaje, chvílemi upíral těžký pohled na její poprsí a pěšinku; oči mu střídavě skelnatěly a zářily. Ljubka předstírala, že nic nepozoruje, sklopila řasy, pila čaj s citrónem a cípkem šátku z hlavy si skromně utírala zpocený horní ret, pokrytý černým chmýřím. Kupec povzdechl ještě hlučněji a náhle, nedívaje se na ni, začal si svou silnou rukou spěšně a neobratně rozpínat na prsou modrou flanelovou košili, pod níž měl vestu. Když rozepjal i tu, strčil ruku do vnitřní postranní kapsy a vytáhl náprsní tašku. Ljubka sešoupla prstem tenký kousek citrónu ke kraji misky, položila si jej do úst a začala jej vycucávat, přehnaně se při tom šklebíc a předstírajíc, že cítí jen jednu jedinou věc – kyselost. Všimla si okamžitě, že náprsní taška je velmi tlustá a ošoupaná; rychlým pohledem přelétla objemný balíček růžových bankovek, který kupec z tašky vytáhl. Oddělil jednu bankovku, slepenou papírovou páskou, ostatní schoval, levou rukou začal cpát tašku zpátky a pravou položil na bankovku jako sběračku.

„Je to dost, ne?“ zeptal se.

Ljubka, jako by nic nechápala, pohlédla lhostejně na desetirublovku a pak přeskočila upřenýma, ale malátnýma očima na kupce.

„Tak co, je nebo ne?“ opakoval směle, téměř hrubě.

Mlčky vzala peníze, zastrčila je do kapsy sukně a znova se na něho podívala dlouhým pohledem. A on, nevěda co říct a co dělat, uchopil ji za pravou ruku a zatáhl za konečky dole rozpukaných prstů. Odtáhla je a rovněž v rozpacích, co říct, se zeptala:

„Co že jste nedojedl špek?“

A vzala kousek, který na talíři zbyl, a vložila si jej do úst.

„To já ráda,“ řekla, „je sladký, zvlášť když se opeče na rendlíku.“ Zasmála se: „Je půst – a my si dáváme…“ Odmlčela se a pak dodala bezstarostně: „A vždyť je to fuk, beztak se budem smažit v pekle.“

„Za co?“ zeptal se kupec.

„Ále – za všecko. My patříme do pekla. Staří lidé říkají, že ať děláš, co děláš, z mužiků se stejně svatí nestanou. Vždycky jen z archijerejů a z alchimandritů.“

Náhle se vzpřímila a rozhodně zašeptala:

„Tak snad abysme šli.“

V

Ignát, který stál ve sněhu, už dávno necítil nohy; strnula mu i hlava a skrz naskrz promrzl i jeho plášť, který se stal jakoby tenčí a mrazivý. Zpočátku vrtěl prsty v holínkách a pohyboval rameny. Potom už si ani nevšiml, že všechno zbylé teplo se v něm soustředilo někde kolem žaludku a chvělo se tam, že mu zdřevěněly rty a že se okraje jeho bašlyku, řasy i kníry pokryly jinovatkou.

O čas se nestaral, byl cele zaujat vášnivou touhou, aby se potvrdilo jeho podezření. Podruhé zazpívali kohouti. Síla, jas a krása noci začala ochabovat. Blednoucí měsíc se skláněl k západu. Orion, jehož tři příčné hvězdy stály blízko na jihozápadním obzoru jako stříbrné knoflíky, se přiblížil a zvýrazněl. Čeledník, nad nímž se skláněl měsíc, vrhl stín, jenž pohltil půlku dvora. Bylo tak mrazivo a ticho, že bylo slyšet, jak se na hřadě vrtí slepice, nocující v síni čeledníku, a jak kupcův kůň v maštali rytmicky chroupá oves. Naproti krajnímu, nezamrzlému oknu sálu vyčnívala pod svislými větvemi smrku ze sněhu lavička. Sníh, místy atlasový, místy křuplavý jako sůl, sypký a od mrazu stále tvrdší, vrzal a skřípal při každém, sebeostražitějším kroku. Se zatajeným dechem došel Ignát k lavičce, stoupl si na ni, rukama rozhrnul lesklou a zledovatělou zeleň chvojí, a zapomněl na všechno, když spatřil vnitřek sálu, když spatřil tu ženu pro něho tak strašnou, jak se pohybuje, něco říká a usmívá se, a člověka, který s ní byl v této pozdní hodině v celém domě sám a sám.

Čas ale plynul a plynul – a v sále se nic zvláštního nedělo. Potom si Ljubka konečně sedla ke stolu, a kupec začal něco vytahovat ze záňadří. Co to však bylo? Ignát to nemohl rozeznat, ať napínal zrak jak chtěl: zacláněl mu samovar a nádobí… Pak se Ljubka nadzvedla, opřela se lokty o stůl, přisunula se ke kupci a v nezapnutém rozparku šatů jí zezadu bylo vidět bílou spodničku. A po světě se rozhostilo tak strašné ticho, že v něm zůstalo jen zběsilé bušení Ignátova srdce. V témž okamžiku se však Ljubka náhle vzpřímila a rychle přešla po sále ke dveřím vedoucím dovnitř do domu. Kupec šel za ní. A Ignát lehce, o ničem už nepřemýšleje, seskočil z lavičky a rozběhl se pod smrky na opačnou stranu domu, než byl hlavní vchod, aby dům obešel a mohl se dostat dovnitř přes zadní zápraží. Na pusté modři nebes s novými, předjitřními hvězdami černal se a prosvítal nízký ovocný sad, utopený v závějích. Ještě předtím, když vycházel ze sadu, všiml si Ignát hromady chrastí mezi sadem a domem. V chrastí se vždycky povalovala sekera. A když Ignát k chrastí doběhl, začal horečně tu známou, zubatou a rezavou sekyrku hledat – začal v chrastí štrachat, odíraje si ruce o ledové proutí a sežehávaje si je o sníh, který se namodrale třpytil proti ospalému, nízko sestouplému měsíci.

Kupec, když nahmatal v kapse kožichu malý a jako kámen těžký revolver, vešel už mezitím do tmavé chodby a natáhl ruce před sebe.

„Tady je chrastí na topení, neupadněte,“ řekla mu Ljubka, a on, našlapuje na větvičky a s praskotem je drtě, ucítil příjemný, nahořklý pach chladné dubové kůry a suchého listí ve sněhu.

Ljubka zůstala stát, řekla: „Tady máme zadní předsíň,“ zašmátrala po zdi a otevřela dveře do velkého, velmi chladného neobývaného pokoje, vonícího šunkou a osvětleného dvěma matně se modrajícími okny, jejichž horní tabulky nebyly zamrzlé. Měsíc stál daleko, na druhé straně domu, a v pokoji bylo šero, ale kupec přece jen rozeznal uzené kýty, visící od stropu, sud se soleným sádlem, odstředivku, jízdní kolo, slabě pableskující niklem, krajáče, bělající se na podlaze, a u zdi dřevěnou postel bez peřiny, s jedním nepovlečeným polštářem. A když se obrátil, přibližuje se pozpátku k posteli, Ljubka ho varovala, ale už tajuplně, šeptem, který odpovídal chvíli:

„Dejte pozor, ať nespadnete do omastku…“

Stoupla si tak, aby si mohla co nejpohodlněji lehnout, aby ji kupec mohl povalit. A jemu se z jejího šeptání rozklepala kolena. Stále mu ještě něco šeptala, konejšivě a s rozechvěním v hlase, on však už neslyšel – objal a přitiskl k sobě její těžké tělo a strkal ji stále blíž k posteli, dokud na ni nenarazila lýtky a dokud jí postel nepřišla právě pod kolena. A tu se Ljubka, která se dosud slabě vzpírala, mlčky svalila. Cítila bolest, jak ji tlačily hodinky a řetízek, jednou rukou hladila hustý měkký plnovous a druhou se pevně držela za ukazováček s velkým zlatým prstenem. Cítila sladkou trýzeň vstupující do jejího těla, vlny vysilující síly, a jakoby ze vzteku začala hryzat vousy plnovousu, který jí zakrýval ústa. Oběma rukama objala a pevně k sobě přitiskla svraštělou býčí šíji a rozcuchanou hlavu… Ta hlava však jí pojednou vyklouzla zpod rukou dolů, jejímu tělu se ulehčilo, zato však od náhlé tíhy ucítila bolest v nohou. Nadzvedla se. Kupec kecnul celou vahou na podlahu, zachroptěl, padl naznak a měkce se přitom udeřil do týla. Vyskočila a vrhla se k němu, aby ho zvedla. Dýchal však jako umírající, z hrdla se mu dral chropot a pískání, jeho tělo s vysokým, nadouvajícím se břichem bylo obrovské a těžké, jako mrtvé. Chladná vlna strachu jí zaplavila hlavu.

Roztřesenýma rukama začala strhávat z knoflíků límec jeho flanelové košile, rozepjala opasek se stříbrným kováním. Potom popadla z postele polštář a hodila jej na podlahu. Odběhla do předsíně, zapálila oharek svíčky, namočila ručník do vědra s vodou a vrátila se, svítíc v chodbě na krysy, rozbíhající se do všech stran. Postavila oharek na postel, přikryla ručníkem kupcovo čelo a zapadlé oči, a s hrůzou hleděla na jeho tělo, ležící tu jako hora, na rozhozené šosy kožichu a na bílý ručník na popelavé tváři s černým plnovousem, přehrnutým vzhůru. A náhle se jako hrom rozlehlo bouchnutí dveřmi. Ljubka zvedla oči a ztuhla, když nad sebou viděla vojáka, který se jí zdál vysoký skoro až ke stropu. V pravé ruce, napřažené dozadu, svíral sekeru. Udělal krok směrem k Ljubce, rychle nadhodil sekeru a znova uchopil topůrko v jiném místě, avšak ještě rychleji, využívajíc poslední vteřiny, přikovala ho Ljubka rozhodným hlasem k místu:

„To je má vina,“ řekla rychle. „Doraž ho, honem! Budou z nás boháči! Řeknem, že ho ranila mrtvice. Dělej!“

Ignát pohlédl na její obličej, který rázem pohubl a začal se ostře rýsovat, na rozšířené a nehybné černé oči, na červenou blůzu a plné snědé ruce s vyhrnutými rukávy – a vší silou udeřil čepcem sekery do mokrého ručníku.

VI

Když kohouti kokrhali potřetí, svítila už v čeledníku lampa a topilo se v peci. Sladce zívající kuchařka seděla proti peci na lavičce, hřála se, bez mrkání hleděla do horkého plamene, hrajícího všemi barvami, a křičela na kupcova čeledína Feďku, který na peci spal a měl přikázáno hodně brzy zapřahat. Rozespalý a tlamatý Feďka, s cinkem na oku, slezl z pece, nabral z kádě džbánek ledové vody, jednou rukou se umyl, rozhrábl si kuchařčiným dřevěným hřebenem zcumlané husté vlasy, pokřižoval se čelem do kouta, odkašlal si a zalezl za stůl, snědl misku horkých brambor, k níž si nasypal na prkno stolu hromádku soli a ukrojil obrovskou skývu chleba; pak se úpravně oblékl, hodně pevně a nízko se opásal, zapálil si a čile šel zapřahat, povrzávaje v mrazivém jitřním sněhu koženými, jako dřevo tvrdými a od sněhu rezavými holínkami a pohazuje začazenou lucernou, v níž hořel špinavý oharek.

Kohouti dozpívávali, noc splývala s dnem. Předměty vystupovaly z neurčitého šera rozbřesku s jitřní určitostí. Sníh na dvoře a na střechách dostal bledě bílou barvu a trochu se modral. Nebe za sadem, za prosvítajícími stromy, se rozšiřovalo a bledlo. Vzduch byl čistý a břitký jak éter. V hustém zeleném chvojí mrazivě nehybné zahrady dováděly probuzené kavky. Na západě bylo ještě cítit noc a její tajemství. Za zasněženým údolím řeky, na šedém obzoru a na zamodralé nebeské klenbě se třpytil nízko stojící měsíc… Feďka otevřel dveře kůlny, postavil lucernu na těžký starý kočár, potřísněný slepičím trusem a ještě od podzima pokrytý umrzlým blátem, chopil se studených vidlicovitých ojek malých malovaných sáněk, a kráčeje pozpátku a škrábaje železnými sanicemi po umrzlé zemi, vyvlekl je ze tmy před práh, do bledého jitřního světla. Potom sňal z dřevěného kůlu, zatlučeného do kamenné zdi kůlny, ozdobně kovanou uzdu a šel po dlouhé tvrdé závěji kolem sněhem ucpaných oken maštale k stání pro koně, kde byl uvázán kupcův těžký, chundelatý hřebec.

V zahnojeném tmavém stání bylo teplo, příjemně tam bylo cítit koňský pach, čerstvé koňské kobližky a nesežrané seno. Jakmile široký hřebec, kudrnatý a celý šedý od jinovatky, uslyšel bouchnout dveře, otočil hlavu ke světlu a slabě zaržál. Feďka k němu přistoupil a kůň čtverácky sklonil hlavu. Feďka pod ni podstrčil uzdu a kůň sehnul silnou šíji s kosmatou hrubou hřívou ještě níž. Potřásal hlavou, vrážel čelem Feďkovi do prsou, do tuhého kožichu a dlouho si nechtěl nechat vložit udidlo. Nakonec mu je Feďka mezi rozevřené žluté zuby vrazil, otřel si o koňský ocas ruku, potřísněnou slinami a pěnou, dělaje tak dvě věci současně – otřel si ruku a uhladil zmotané, nahoru zahnuté žíně ocasu – a odvedl jej napojit k lejtě.

Od hlavního vchodu, z tichého domu s mrtvými okny, zaneseného sněhem, vyřítil se náhle bílý pes se skořicovými skvrnami. Trhaně zaštěkal, jako zběsilý oběhl dvakrát zápraží kolem dokola a znova se vrhl do domu. Feďka se na něho udiveně podíval. Hřebec však mířil ke kádi s vodou, udeřil tlamou do ledu, který vodu pokrýval, prorazil jej – a z vody se lehce zakouřilo. Hřebec se k ní přisál sametovými pysky, funěl a dlouho pil, chvílemi přestával, rozhryzával ledovou tříšť s hlavou lehce obrácenou k Feďkovi – a Feďka vlídně, povzbudivě pohvizdoval, hledě na jeho jasné velké oko a světlé krůpěje, kanoucí z pysků.

„Tak dost, jednou provždycky se stejně nenapiješ,“ řekl zvučným hlasem a odvedl hřebce k sáňkám.

Už se docela rozbřesklo. V holých keřích sadu už cvrlikali vrabci. Nebe za sadem se zkalilo, zabarvilo se do karmínově oranžova. Rudnoucí měsíc zapadal za vesnicí, jejíž střechy se bělaly a vystupovaly na fialově šedém západě. Feďka hřebce zapřáhl, připjal opratě, a drže je stále v rukou, vrhl se z jedné strany k sedátku, zatímco hřebec vyrazil z místa opačným směrem. Feďka se v běhu vkulil do sáňek, roztrhl mu udidlem čelisti, na zatáčce ostře rozřízl sanicemi sypký sněhový škraloup, s hebkým zaskřípěním se převalil přes novou měkkou závěj ve vratech a vyřítil se do polí, k jasnému, veselému východu – rozehřát koně.

A těžký starý hřebec se rychle zadýchal. Feďka urazil půldruhé versty, sežehl si tvář v ostrém protivětru, zeširoka obrátil a krokem jel zpátky. Krokem také vjel do dvora a zamířil k hlavnímu vchodu, když tu najednou otevřel oči a napjal opratě – kuchařka se zkřiveným obličejem, bledým v nazlátlém jitřním světle, běžela s pláčem od zápraží k čeledíku, a na zápraží seděl člověk v rezavě šedém plášti, v bašlyku nastojato uvázaném kolem krku a s obnaženou ostříhanou hlavou. Skláněl ji, pravou rukou seškraboval z šedého sněhového škraloupu čerstvý bílý sníh a přikládal si jej na temeno.

Capri, únor 1912

Pán ze San Franciska

Pán ze San Franciska – jeho jméno si v Neapoli ani na Capri nikdo nezapamatoval – jel na celé dva roky do Starého světa, se ženou a s dcerou, jen proto, aby se rozptýlil.

Byl pevně přesvědčen, že má plné právo na odpočinek a na zábavu, na dlouhé a komfortní cestování a kdovínač ještě. K takovému přesvědčení ho opravňovalo předně jeho bohatství a pak to, že teprve objevoval život, ačkoli už mu bylo padesát osm let. Do té doby nežil, jen existoval, pravda, ne zrovna špatně, ale přece jen všechny své naděje skládal v budoucnost. Pracoval bez oddechu – Číňané, které najímal na práci po celých tisících, dobře věděli, co to znamená! – a nakonec shledal, že už vydělal dost, že už se skoro vyrovnal těm, které si kdysi vzal za vzor, a rozhodl se, že si odpočine. Lidé, ke kterým patřil, začínali obvykle okoušet rozkoše života cestou do Evropy, do Indie nebo do Egypta. Spolehl se na ně a napodobil je. Samozřejmě že chtěl za léta práce odškodnit především sebe; přesto však byl rád, že s ním jede žena i dcera. Jeho žena nikdy nevynikala obzvláštní vnímavostí, ale všechny starší Američanky jsou přece vášnivé cestovatelky. A pokud jde o dceru, dospívající a trochu nemocné děvče, pro tu bylo cestování přímo nutné: nemluvě o tom, že prospívá zdraví, cožpak na cestách nedochází k šťastným setkáním? Někdy člověk sedí u stolu nebo si prohlíží fresky s miliardářem.

Cestovní plán, který pán ze San Franciska vypracoval, byl rozsáhlý. V prosinci a v lednu se hodlal pokochat sluncem jižní Itálie, památníky minulosti, tarantelou, serenádami potulných zpěváků, a tím, pro co mají lidé v jeho letech zvlášť jemný cit – láskou mladičkých Neapolitánek, třeba ne tak docela nezištnou; karneval chtěl strávit v Nizze a v Monte Carlu, kam se v té době sjíždí nejvybranější společnost – ta, na které závisí všechna blaha civilizace: střih smokinků i pevnost trůnů, vypovídání válek i prosperita hotelů – z níž jedni se náruživě oddávají závodům automobilů či plachetnic, druzí ruletě, třetí tomu, co se obvykle nazývá flirtem, a čtvrtí – střílení holubů, kteří tak nádherně vzlétají z parčíků nad smaragdovým trávníkem, na pozadí moře, majícího barvu pomněnek, a vzápětí se už svíjejí na zemi jako bílé chomáčky; začátek března chtěl věnovat Florencii, k utrpení Páně přijet do Říma a vyslechnout tam Miserere; v jeho plánu byly Benátky i Paříž, býčí zápasy v Seville i koupání na anglických ostrovech, Athény i Konstantinopol, Palestina i Egypt, a také Japonsko – to samozřejmě až na zpáteční cestě… A ze začátku se všechno dařilo výtečně.

Byl konec listopadu, až do Gibraltaru museli plout hned v ledové mlze, hned ve vlhké sněhové bouři, pluli však zcela zdárně. Cestujících bylo mnoho, parník – proslulá Atlantida – se podobal obrovskému hotelu se vším příslušenstvím – s nočním barem, orientálními lázněmi a vlastními novinami – a život na něm plynul naprosto pravidelně: vstávali časně při zvucích píšťaly pronikavě se rozléhajících po chodbách už v té soumračné hodině, kdy nad šedozelenou vodní pouští teprve pomalu a nevlídně svítalo; oblékli si flanelová pyžama a pili kávu, čokoládu nebo kakao; pak se posadili do mramorových van, zacvičili si pro posílení chuti k jídlu a dobré nálady, ustrojili se do dopoledních úborů a šli k první snídani; do jedenácti hodin bylo zvykem čile se procházet po palubách a vdechovat chladnou svěžest oceánu, hrát shuffleboard nebo jiné hry pro nové povzbuzení chuti k jídlu, v jedenáct se posilnit obloženými chlebíčky a bujónem; posilněni pak s potěšením čítali noviny a klidně čekali na druhou snídani, ještě vydatnější a pestřejší, než byla první; další dvě hodiny zasvětili odpočinku; tou dobou byly všechny paluby posety lehátky, na nichž leželi cestující, zabalení do přikrývek, hleděli na oblačné nebe a zpěněné kopce vln, míhající se za zábradlím, nebo sladce podřimovali; v pět hodin je, osvěžené a povyražené, napájeli silným a vonným čajem, ke kterému se podávalo cukroví; v sedm ohlašoval signál píšťaly to, co představovalo hlavní cíl této existence, co ji korunovalo… A tehdy pán ze San Franciska, mna si ruce nad přílivem životních sil, pospíchal do své nádherné luxusní kabiny, aby se oblékl.

Celé večery zářila poschodí Atlantidy do tmy jakoby ohnivýma, nesčíslnýma očima a množství sluhů pracovalo ve velkých kuchyních, v místnostech, kde se mylo nádobí, a ve vinných sklepech. Oceán, valící se kolem boků lodi, byl hrozivý, ale oni na něj nemysleli, poněvadž pevně věřili, že jej ovládá kapitán, zrzavý, nestvůrně veliký a těžkopádný člověk, stále jakoby ospalý, podobající se ve své uniformě se širokými zlatými prýmky obrovité modle, málokdy vycházející mezi lidi ze svých tajemných pokojů; na přídi co chvíli s pekelnou pochmurností vyla a se vzteklou zlobou ječela siréna, jen málokteří z večeřících však sirénu slyšeli – přehlušovaly ji zvuky skvělého smyčcového orchestru, vybraně a nepřetržitě koncertujícího v mramorovém sále, zabírajícím dvě patra, vystlaném sametovými koberci, slavnostně zalitém světly, přeplněném dekoltovanými dámami s pány ve fracích a smokincích, urostlými lokaji a ctihodnými vrchními číšníky, mezi nimiž se jeden, ten, který přijímal objednávky výhradně na víno, procházel dokonce s řetězem na krku jako nějaký lordmayor. Smokink a naškrobené prádlo pána ze San Franciska velmi omlazovalo: štíhlý, nepříliš vysoký, ne moc elegantní, ale dobře stavěný, do lesku vypulérovaný a patřičně čilý seděl v perlově zlatém jasu tohoto paláce u láhve jantarového johannisbergu, u pohárů a pohárků z nejtenčího skla, u kadeřavé kytice hyacintů. V jeho nažloutlé tváři se zastřiženými stříbrnými vousy bylo cosi mongolského, jeho velké zuby blýskaly zlatem plomb a pevná holá hlava starou slonovinou. Bohatě, ale přiměřeně svému věku, byla oblečena jeho manželka, velká, rozložitá a klidná žena; složitě, ale lehce a průzračně, s nevinnou intimností – jeho dcera, vysoká, hubená, s velkolepými, nádherně upravenými vlasy, s dechem vonícím po fialkových pastilkách, s nejněžnějšími, nepatrně zapudrovanými růžovými uhříky kolem úst a mezi lopatkami… Večeře se protáhla přes hodinu a po večeři začínal ve společenském sále tanec, při němž muži – mezi nimi, samozřejmě, i pán ze San Franciska – se zkříženýma nohama, na základě nejnovějších burzovních zpráv, rozhodovali o osudech národů, do malinové červeně se okuřovali havajskými doutníky a napájeli likéry v baru, kde byli zaměstnáni negři v červených kamizolách a s bělmy, podobajícími se oloupaným, natvrdo vařeným vejcím. Oceán se s hukotem valil kolem boků lodi jako černé hory, vichřice mocně fičela v nabobtnalém ráhnoví, parník se celý otřásal, jak zápasil s ní i s těmi horami – jako pluh rozhrnoval do stran jejich houpavé, co chvíli se vzdouvající a jako zpěněné ohony do výšky vylétající spousty, ve smrtelném stesku naříkala mlhou dušená siréna, krutou zimou křehli a z vysilujícího vypětí pozornosti třeštili strážní ve své věži; pochmurným a žhavým útrobám pekla, jeho poslednímu, devátému kruhu se podobalo břicho parníku, v němž tlumeně řehtala obrovská topeniště, požírající svými rozžhavenými jícny haldy kamenného uhlí, s rachotem do nich vrhaného lidmi zalitými žíravým a špinavým potem, do pasu nahými a znachovělými plamenem; ale tady, v baru, přehazovali bezstarostně nohy přes opěradla křesel, usrkávali koňak a likéry, vznášeli se ve vlnách pikantního kouře, v tanečním sále všechno zářilo a rozlévalo světlo, teplo a radost, páry se hned otáčely při valčíku, hned prohýbaly při tangu – a hudba, v jakémsi příjemně nestoudném smutku prosila stále jen o jedno a totéž… V zástupu těchto vynikajících lidí byl jakýsi velký boháč, vyholený, dlouhý, podobný prelátovi, ve staromódním fraku, byl tam proslulý španělský spisovatel, byla tam po celém světě známá krasavice, byl tam půvabný milenecký pár, který všichni zvědavě pozorovali a který neskrýval své štěstí: on tančil jenom s ní, a všechno na nich bylo tak jemné a kouzelné, že věděl jen sám kapitán, že je to pár najatý Lloydem, aby si hrál na lásku za pěkné peníze, pár, který už se dávno plaví jednou na té, jednou na oné lodi.

V Gibraltaru všechny potěšilo slunce, připomínající předjaří; na palubě Atlantidy se objevil nový cestující, který se stal středem všeobecné pozornosti – inkognito cestující korunní princ jednoho asijského státu, malý, naprosto nevýrazný človíček se širokými tvářemi, štěrbinovitýma očima pod zlatými brýlemi, poněkud nepříjemný tím, že mu velké černé vousy plihly jak mrtvole, vcelku však milý, prostý a skromný. Ve Středozemním moři znova zavanula zima a přihnala se velká, jak paví ocas pestrá vlna, kterou za jasného třpytu a dokonale čistého nebe rozptýlil severák, vesele a zuřivě se ženoucí proti ní… Potom, příští den, začalo nebe blednout a obzor se zamlžil: blížila se země, ukázala se Ischia a Capri, dalekohledem už bylo na úpatí čehosi modrého vidět Neapol, navršenou z kostek cukru… Mnohé ladies a mnozí gentlemen už oblékli lehké kožíšky se srstí navrch; zamlklí, vždy šeptem hovořící čínští boys s křivýma nohama, smolnými copy až na paty a s hustými dívčími řasami pozvolna vlekli ke schodištím pokrývky, hole, kufry a neceséry… Dcera pána ze San Franciska stála na palubě vedle prince, který jí byl včera večer šťastnou náhodou představen, a předstírala, že soustředěně hledí do dálky, kam jí ukazoval, něco jí přitom vysvětluje, něco jí spěšně a potichu vykládaje; postavou se mezi druhými podobal chlapci, sám o sobě nebyl vůbec hezký a byl podivný – brýle, buřinka, žíně řídkých vousů, podobající se koňským, snědá jemná kůže, na ploské tváři jakoby napjatá a lehce nalakovaná – ale dívka ho poslouchala se vzrušením a nechápala, co jí povídá; srdce jí v jeho přítomnosti tlouklo nepochopitelným nadšením: všechno, všechno na něm bylo jiné než na druhých – jeho vyschlé ruce, jeho čistá pleť, pod kterou kolovala stará vladařská krev, i jeho evropský, docela prostý, ale nějak zvlášť úpravný oblek v sobě tajil nevysvětlitelné kouzlo. A sám pán ze San Franciska, s šedými kamašemi na lakýrkách, ustavičně pokukoval po proslulé krasavici, stojící vedle něho, vysoké, překvapivě stavěné blondýnce s očima podmalovanýma podle poslední pařížské módy a vodící na stříbrném řetízku chcípáckého, šilhavého a olezlého psíčka, s nímž stále rozmlouvala. A dcera, v jakési nejasné stísněnosti, snažila se ho nepozorovat.

Byl na cestě dost štědrý, a proto pevně věřil v horlivost všech, kdo ho krmili a napájeli, od rána do večera mu sloužili a předem se snažili uhodnout jeho nejmenší přání, starali se o jeho čistotu a klid, tahali jeho věci, objednávali mu nosiče a dopravovali jeho zavazadla do hotelů. To se dělo všude během plavby a mělo to pokračovat i v Neapoli. Neapol se zvětšovala a blížila, hudebníci, blýskající mědí dechových nástrojů, shromáždili se už na palubě a najednou všechny ohlušili vítězoslavnými tóny pochodu, obr kapitán v slavnostní uniformě se objevil na svém můstku a jako milostivý pohanský bůh zamával přívětivě cestujícím na pozdrav – a pánovi ze San Franciska, stejně jako druhým, se zdálo, že jen pro něho hřmí ten hrdý americký pochod, že to jemu gratuluje kapitán k šťastnému doplutí. A když konečně Atlantida veplula do přístavu, opřela se o nábřeží svou mnohaposchoďovou horou, posetou lidmi, a zarachotily schůdky – kolik vrátných a jejich pomocníků v čepicích se zlatými portami, kolik všelijakých obchodních zástupců, pohvizdujících kluků a otrhaných siláků s balíčky pestrých pohlednic se jí vrhlo vstříc a nabízelo své služby! A on se ušklíbal nad těmi otrhanci cestou k automobilu, patřícímu hotelu, ve kterém se mohl ubytovat i princ, a klidně cedil mezi zuby tu anglicky, tu italsky:

„Go away! Via!“

Život v Neapoli začal hned plynout podle obvyklého rozvrhu: časně ráno – snídaně v zešeřelé jídelně, málo slibující nebe a tlupa průvodců u dveří vestibulu; potom první úsměvy teplého, narůžovělého slunce, z balkónu, vyčnívajícího ve výšce, pohled na Vesuv až k úpatí obalený zářivými jitřními parami, na perlově stříbrné vlny zálivu a jemný obrys Capri na obzoru, na vychrtlé oslíky zapřažené do dvoukolek a klusající dole po nábřeží, na řady bezvýznamných vojáčků, pochodujících kamsi s živou a vyzývavou muzikou; potom – nástup do automobilu a pomalá jízda lidnatými, těsnými a šerými chodbami ulic, mezi vysokými domy a mnoha okny, prohlídka mrtvolně čistých a rovnoměrně, příjemně, ale smutně, jakoby sněhem ozářených muzeí nebo chladných, voskem vonících kostelů, ve kterých je to všude stejné: velebný vchod, zakrytý koženým závěsem, a uvnitř – nesmírná pustota, mlčení, tiché plamínky sedmiramenných svícnů, rudnoucí v pozadí na oltáři, ozdobeném krajkami, osamělá stařena mezi tmavými dřevěnými lavicemi, kluzké náhrobní kameny pod nohama a čísi Snímání z kříže, zaručeně slavné; v jednu hodinu – přesnídávka na hoře San Martino, kam se k polednímu sjíždí množství vynikajících lidí a kde se dceři pána ze San Franciska jednou div neudělalo špatně: zdálo se jí, že v tanečním sále sedí princ, třebaže dávno věděla z novin, že je v Římě; v pět – čaj v hotelu v slavnostním salónu, kde tak krásně hřejí koberce a rozpálená kamna: a tam pak znova přípravy k večeři, znova mocný, pánovitý třesk gongu ve všech poschodích, znova dlouhé řady dekoltovaných dam, šustících po schodištích hedvábím a odrážejících se v zrcadlech, znova dokořán a pohostinně otevřený palác jídelny, červená sáčka hudebníků na pódiu a černý zástup lokajů kolem vrchního číšníka, s neobyčejným mistrovstvím nalévajícího na talíře hustou růžovou polévku… Večeře zase tak oplývaly pokrmy a víny, minerálními vodami, moučníky a ovocem, že kolem jedenácté večer roznášely panské do všech pokojů kaučukové nádoby s horkou vodou na ohřátí žaludků.

Prosinec se však toho roku příliš nevydařil: vrátní, když s nimi rozmlouvali o počasí, jenom provinile krčili rameny a bručeli, že takový rok ještě nepamatují, třebaže to dávno nebyl první rok, kdy byli nuceni bručet a odvolávat se na to, že „všude je to nějaké špatné“: na Riviéře nebývalé lijáky a bouřky, v Athénách sníh, Etna je také celá zasypaná a za nocí září, z Palerma turisté utíkají, aby se zachránili před krutou zimou… Jitřní slunce den co den klamalo: po poledni se obvykle zešeřilo a začalo pršet, stále hustěji a chladněji; to pak palmy u vjezdu do hotelu se leskly jako plechové, město se zdálo dvojnásob špinavé a těsné, muzea nadmíru jednotvárná, doutníkové oharky obtloustlých drožkářů v gumových, jako křídla se rozlétajících pláštěnkách – nesnesitelně smradlavé, energické práskání jejich bičů nad herkami s vyhublými šíjemi – jasně falešné, boty signorů, přehazujících tramvajové výhybky – strašné, a ženy s černými, prostovlasými hlavami, čvachtající se za deště v blátě – šeredně krátkonohé; o vlhkosti a zápachu shnilých ryb od moře, pěnícího se u nábřeží, není třeba ani vykládat. Pán a paní ze San Franciska se začali každé ráno hádat, jejich dcera jednou chodila bledá a bolela ji hlava, jindy zas ožívala, vším se nadchla a pak byla milá a krásná: krásné byly ty něžné a spletité city, které v ní probudilo setkání s nehezkým člověkem, v němž kolovala vznešená krev, protože snad koneckonců nezáleží na tom, co právě probouzí dívčí duši – zda jsou to peníze, zda sláva či urozenost… Všichni věřili, že v Sorrentu a na Capri je to jiné – tam je tepleji, slunce tam víc svítí, tam kvetou citróny, mravy jsou tam lepší a víno přírodnější. A tak se rodina ze San Franciska rozhodla, že se přestěhuje se všemi svými zavazadly na Capri, s tím, že až si je prohlédne, až se projde po kamenech míst, kde stávaly Tiberiovy paláce, až navštíví bájné sluje Modré jeskyně, vyposlechne si abruzzské zpěváky, kteří se před Vánocemi celý měsíc toulají po ostrově a pějí chvály na Pannu Marii, usídlí se v Sorrentu.

V den odjezdu – pro rodinu ze San Franciska tak významný! – nesvítilo slunce ani ráno. Těžká mlha halila Vesuv až do základů a šedla nízko nad olověnými vlnami moře. Capri nebylo vůbec vidět – jako by nikdy na světě neexistovalo. A malým parníčkem, mířícím k němu, to házelo ze strany na stranu tak, že rodina ze San Franciska ležela nehybně na divanech v ubohé společenské místnosti tohoto parníčku, s nohama zabalenýma do pokrývek a s očima zavřenýma nevolností. Missis trpěla, jak myslela, ze všech nejvíc, několikrát ji to přemohlo docela, zdálo se jí, že umírá, a služebná, která k ní přiběhla s umyvadlem – už mnoho let se trmácející po těchto vlnách za vedra i zimy, a přesto neúnavná – se jen smála. Miss byla strašně bledá a v zubech držela plátek citrónu. Mister, ležící na zádech, v širokém kabátě a velké čepici se štítkem, celou cestu nerozevřel čelisti; tvář mu potemněla, vousy zbělely, hlava ho silně bolela: poslední dny, vzhledem k špatnému počasí, pil po večerech příliš mnoho a přespříliš se také kochal „živými obrazy“ v některých krčmách. A déšť sekal do drnčících skel, na divany z nich kapalo, vyjící vítr se opíral do stožárů a chvílemi, posílen přihnavší se vlnou, pokládal parníček úplně na bok, přičemž se pak dole něco s rachotem kutálelo… Při zastávkách v Castellammare a v Sorrentu to bylo trochu lepší, ale i tady to bouřilo hrozně, břeh se všemi svými stržemi, sady, piniemi, růžovými a bílými hotely a pařícími se, kadeřavě zelenými horami poletoval za oknem nahoru a dolů, do lodních boků tloukly čluny, cestující ze třetí třídy vášnivě křičeli, někde, jako kdyby je zabíjeli, se křikem dusilo dítě, syrový, chladný vítr dul do dveří a z bárky, pohupující se pod vlajkou hotelu Royal, pronikavě ječel, ani na chvíli neumlkaje, ráčkující kluk, vábící cestující: „Kgoya-al! Hotel Kgoya-al…!“ A pán ze San Franciska, cítě se – jak také bylo jeho věku přiměřené – jako úplný stařec, myslel už se steskem a s nenávistí na všechny ty Royaly, Splendidy a Excelsiory, i na ty lačné, česnekem páchnoucí lidičky, kterým se říká Italové; při jedné zastávce, když pootevřel oči a zvedl se z divanu, uviděl pod skalnatým převisem spoustu ubohých, skrz naskrz proplesnivělých kamenných domečků, přilepených jeden k druhému hned nad vodou, vedle člunů, vedle jakýchsi cárů, plechovek a skořicově hnědých sítí, a když si uvědomil, že toto je skutečná Itálie, kterou se přijel pokochat, pocítil zoufalství… Nakonec, už za soumraku, začal se jako černá masa hrozivě přibližovat ostrov, při úpatí propíchaný rudými světýlky, vítr se stal měkčí, byl teplejší a voněl, po tichnoucích vlnách, převalujících se jako černý olej, míhali se zlatí hroznýši přístavních luceren… Potom najednou zarachotila kotva a s pleskotem žbluňkla do vody, v ústrety se odevšad rozlehly vzteklé výkřiky převozníků – a hned se ulevilo v duši, společenská místnost zazářila jasněji a zastesklo se po jídle, pití, kouření a pohybu… Za deset minut sestoupila rodina ze San Franciska do veliké bárky, za patnáct minut vyšla na kameny nábřeží, pak se usadila do světlého vagónku a se supáním se rozjela vzhůru po úbočí kolem kůlů na vinohradech, polorozpadlých kamenných plotů a vlhkých, pokroucených, sem tam slaměnými stříškami přikrytých pomerančovníků s lesklými oranžovými plody a tuhými třpytivými listy, klouzajících dolů pod kopec, kolem otevřených oken vagónku… Italská země po dešti sladce voní a svou zvláštní vůni má i každý z jejích ostrovů!

Ostrov Capri byl ten večer vlhký a tmavý. V těchto místech ale na okamžik ožil, tu a tam se rozzářil. Na vrcholu hory, na stanici lanovky, zase už čekal houf těch, jejichž povinností bylo pána ze San Franciska důstojně přijmout. Přijeli i jiní cestující – ti však nezasluhovali pozornosti – několik Rusů, sídlících na Capri, zanedbaných a roztržitých, s brýlemi a vousy, s vyhrnutými límci obstarožních svrchníčků, a skupina dlouhonohých německých mladíků s kulatými hlavami, v tyrolských krojích a s batohy z hrubého plátna na zádech, nepotřebující žádných služeb, všude se cítící jako doma a naprosto ne štědrá na útratu. Pán ze San Franciska, klidně se stranící těch i oněch, byl však hned zpozorován. Spěšně pomohli vystoupit jemu i dámám a pospíchali před nimi, ukazujíce jim cestu, znova ho obklopili kluci a statné ženy z Capri, které nosí kufry a zavazadla řádných turistů na hlavách. Jejich dřeváky zadupaly po malé, takřka operní staničce, nad kterou vlahý vítr rozhoupával elektrické osvětlovací těleso, banda kluků zahvízdala jako ptáci a udělala pár krkolomných kozelců, a pán ze San Franciska mezi nimi prošel jako po jevišti k jakési středověké bráně pod stromy, slitými vjedno, za kterou se svažovala ke vchodu do hotelu, zářícímu vpředu, hlučná ulička s chomáčkem palmy nad plochými střechami vlevo a modrými hvězdami na černém nebi vpředu nahoře. A znova se zdálo, že na počest hostů ze San Franciska kamenné městečko na skalnatém ostrůvku ve Středozemním moři ožilo, že to oni tak obšťastnili a rozradovali majitele hotelu, že jenom na ně čekal čínský gong, který zakvílel po všech poschodích pozvání k večeři, sotva vstoupili do vestibulu.

Majitel, neobyčejně elegantní a mladý člověk, který se jim při uvítání uctivě a vybraně uklonil, pána ze San Franciska na okamžik překvapil; když na něho pohlédl, upamatoval se náhle, že minulé noci, mezi všelijakou motanicí, která ho ve snu trápila, viděl přesně tohoto gentlemana, nebo někoho, kdo se mu navlas podobal, ve stejném žaketu s okrouhlými šosy a se stejnou, jako zrcadlo učesanou hlavou. Byl udiven a také se na chvilku málem zastavil. Poněvadž ale v jeho duši už velmi dávno nebylo místa ani pro hořčičné semínko jakýchkoli takzvaně mystických citů, údiv ho hned přešel: jen cestou po chodbě hotelu se žertem zmínil o této zvláštní shodě snu a skutečnosti ženě i dceři. Dcera ale na něho v té chvíli pohlédla s obavou: srdce jí náhle stiskl stesk a pocit hrozné osamělosti na tomto neznámém, temném ostrově.

Před krátkým časem odjela z Capri vysoce postavená osobnost – Reis VII., který zde trávil zimu. A hostům ze San Franciska nabídli právě ta apartmá, ve kterých bydlel. Přidělili jim nejkrásnější a nejzručnější pokojskou, Belgičanku se štíhlou, korzetem zpevněnou postavou a s naškrobeným čepečkem v podobě malé zoubkované koruny, nejstatnějšího lokaje, jak uhel černého Siciliána s ohnivýma očima, a nejhbitějšího hotelového sluhu, malého a tělnatého Luigiho, který už ve svém životě prošel mnoho podobných míst. A za minutu na dveře pokoje pána ze San Franciska zlehka zaklepal francouzský vrchní číšník, který se objevil, aby se dověděl, bude-li přicestovalé panstvo večeřet, a v případě kladné odpovědi, o které samozřejmě nebylo pochyb, ohlásil, že jsou dnes langusty, rostbíf, chřest, bažanti atakdále. Pod pánem ze San Franciska se ještě kymácela podlaha – tak ho ten mizerný italský parníček rozhoupal – beze spěchu však vlastnoručně, třeba nepříliš obratně, zavřel okno, které při vstupu vrchního číšníka bouchlo a z něhož se linula vůně vzdálené kuchyně a mokrých květů v zahradě, a pomalu, zřetelně odpověděl, že večeřet budou, že jejich stolek musí být postaven dál od dveří, uprostřed sálu, že budou pít místní víno, a každému jeho slovu vrchní číšník přisvědčoval v nejrůznějších intonacích, majících ovšem jen jediný význam: že není a nemůže být pochyb o správnosti přání pána ze San Franciska a že budou všechna přesně splněna. Nakonec sklonil hlavu a delikátně se otázal:

„To je vše, sire?“

A když dostal odpověď v pomalém, protahovaném „yes“, dodal, že je dnes u nich ve vestibulu tarantela – tančí Carmella a Giuseppe, které zná celá Itálie a celý „turistický svět“.

„Viděl jsem ji na pohlednicích,“ řekl pán ze San Franciska nic nevyjadřujícím hlasem. „A ten Giuseppe – to je její muž?“

„Bratranec, sire,“ odpověděl vrchní číšník.

Pán ze San Franciska se zarazil, trochu se zamyslel, neřekl nic a propustil ho kývnutím hlavy.

A potom se znova začal připravovat jako na svatbu: rozžehl všude žárovky, naplnil všechna zrcadla odrazem světla a lesku, nábytku a otevřených zavazadel, začal se holit, mýt a co chvilku zvonit, ačkoli zároveň se po celé chodbě rozléhalo a vzájemně přehlušovalo jiné netrpělivé zvonění – z pokojů jeho ženy a dcery. A Luigi ve své červené zástěře, s lehkostí, která je vlastní mnoha tlustým lidem, dělaje grimasy údivu, které rozesmály až k slzám pokojské, pobíhající kolem se smaltovanými kbelíky, se při hlaholení zvonku přivalil jako kulička, zaťukal kotníky na dveře a s pokryteckou nesmělostí a uctivostí, přehnanou do hlouposti, se ptal:

„Ha sonato, signore?“

A za dveřmi se ozval neuspěchaný a skřípavý, urážlivě zdvořilý hlas:

„Yes, come in…“

Co cítil a nač myslel pán ze San Franciska tento večer, pro něho tak významný? Jako každý, kdo zakusil kolébání lodi, chtěl i on jen hodně jíst, s rozkoší snil o první lžíci polévky, o prvním doušku vína, a dokončoval obvyklou proceduru toalety dokonce v jistém rozčilení, které mu nepopřávalo čas na city a přemýšlení.

Když se oholil, umyl a úpravně si zasadil několik zubů, namočil si zbytky perlových vlasů kolem snědožluté lebky a před zrcadlem si je přihladil kartáči ve stříbrném kování, na silné stařecké tělo, tloustnoucí z překrmování, si navlékl béžové hedvábné triko a na hubené nohy s plochými chodidly černé hedvábné ponožky a plesové střevíce; přidřepnutím vyrovnal černé kalhoty, vysoko vytažené hedvábnými šlemi, a sněhobílou košili s tvrdou náprsenkou, do lesklých manžet zastrčil knoflíky a namáhavě začal pod tvrdým límcem lovit knoflíček u krku. Podlaha se pod ním ještě houpala, konečky prstů ho velmi bolely, knoflíček chvilkami štípal povadlou kůžičku v prohlubni pod ohryzkem, ale on byl vytrvalý a posléze, s očima lesknoucíma se úsilím, celý modrý od přeškrobeného, hrdlo svírajícího límce, dokončil svou práci – a vyčerpaně si sedl před trymó, ve kterém se celý odrážel, zatímco ostatní zrcadla jej opakovala v mnoha podobách.

„To je hrozné!“ zabručel, skláněje pevnou holou hlavu a nesnaže se ji zvednout, nepřemýšleje o tom, co vlastně je hrozné; potom navykle a pozorně pohlédl na své krátké prsty s podagrickými uzlinami na kloubech, na jejich velké a vypouklé nehty mandlové barvy, a přesvědčeně opakoval: „To je hrozné…“

V té chvíli ale hřímavě, jako v pohanském chrámu, zahlaholil po celém domě podruhé gong. Pán ze San Franciska rychle povstal, ještě víc si stáhl límeček kravatou a břicho úzkou vestou, oblékl smokink, poopravil manžety a znova se na sebe podíval do zrcadla… Ta snědá Carmella, svýma nepřirozenýma očima se podobající mulatce, v pestrém kroji, v němž převládá oranžová barva, tančí asi báječně, pomyslel si. Čile vyšel ze svého pokoje, po koberci přešel k vedlejšímu, v němž byla manželka, a hlasitě se zeptal, jak brzo budou hotovy.

„Za pět minut!“ ozval se za dveřmi zvonivě a už zas vesele dívčí hlas.

„Výborně,“ řekl pán ze San Franciska.

A pomalu sešel po chodbách a po schodištích, vystlaných červenými koberci, dolů, hledaje čítárnu. Sluhové, které potkával, se před ním tiskli ke zdi, a on šel, jako by je nepozoroval. Stařena, která se opozdila k večeři, celá už shrbená a bělovlasá, ale s dekoltáží a ve světle šedých hedvábných šatech, pospíchala, jak mohla, byla však směšná jako slepice a po několika krocích ji předešel. U zasklených dveří jídelny, kde se už všichni shromáždili a začali jíst, zastavil se před stolkem, zavaleným krabičkami doutníků a egyptských cigaret, vzal si velkou manilu a hodil na stolek tři libry; na zimní verandě zběžně pohleděl do otevřeného okna: z temnoty ho ovanul jemný vzduch, před očima mu vyvstala koruna staré palmy, vzpínající ke hvězdám své zdánlivě obrovské ratolesti, a dolehlo k němu vzdálené, klidné šumění moře… V útulné a tiché čítárně, kde bylo rozsvíceno jen nad stoly, šustil vstoje novinami jakýsi šedivý Němec, podobající se Ibsenovi, se stříbrnými kulatými brýlemi a s šílenýma, užaslýma očima. Pán ze San Franciska se na něho chladně podíval a posadil se do hlubokého koženého křesla v rohu u lampy se zeleným stínidlem, nasadil si cvikr, škubl hlavou, protože ho škrtil límeček, a celý se přikryl plachtou novin. Rychle přelétl titulky některých článků, přečetl pár řádek o nikdy nekončící válce na Balkáně a naučeným gestem obrátil noviny – když tu najednou řádečky před ním vyšlehly jako skleněný blesk, krk se mu zkroutil, oči vykulily a cvikr sletěl z nosu… Rozpřáhl se dopředu, chtěl se nadýchnout vzduchu – a divoce zachroptěl; spodní čelist mu poklesla a rozzářila celá ústa zlatem plomb, hlava mu sklouzla na rameno a zahoupala se, náprsenka se zbortila jako krabice a celé tělo, svíjející se, podpatky mačkající a shrnující koberec, svezlo se na podlahu v zoufalém zápase s čímsi neznámým.

Kdyby nebyl v čítárně Němec, uměli by v hotelu tu hroznou událost rychle a hbitě utajit, okamžitě by byli pána ze San Franciska odnesli za hlavu a za nohy po zadním schodišti někam dál – a z hostí by se živá duše nedověděla, co natropil. Ale Němec vyběhl s povykem z čítárny a zburcoval celý dům a celou jídelnu. Mnozí vyskakovali od jídla a převrhovali židle, mnozí zbledli a běželi do čítárny, ze všech úst se ozývalo: „Co, co se stalo?“ – a nikdo neuměl nic vysvětlit, nikdo nic nechápal, protože lidé se dodnes víc než čemu jinému diví smrti a ani za nic jí nechtějí uvěřit. Majitel pobíhal od jednoho hosta k druhému, pokoušel se zadržet prchající a upokojit je překotným ujišťováním, že je to všechno jen maličkost, nepatrná mdloba jednoho pána ze San Franciska… Ale nikdo ho neposlouchal, mnozí viděli, jak lokajové a sluhové z toho pána strhávali kravatu, vestu, pomačkaný smokink, a z nějakého neznámého důvodu také plesové střevíce z černých, hedvábím potažených nohou s plochými chodidly. A on se ještě zmítal. Vytrvale zápasil se smrtí, ani za nic se nechtěl poddat té, která se na něho tak nečekaně a hrubě přihnala. Házel hlavou, chroptěl, jako by ho podřezávali, a obracel oči v sloup jako opilý… Když ho spěšně odnesli a položili na postel do pokoje číslo čtyřicet tři – do nejmenšího, nejhoršího, nejvlhčejšího a nejchladnějšího pokoje v přízemí na konci chodby – přiběhla jeho dcera s rozpuštěnými vlasy, v rozepjatém župánku, s obnaženými prsy, zdviženými korzetem, a za ní velká, mohutná, k večeři už zcela přichystaná manželka, které hrůzou zkulatěla ústa. Ale to už přestal házet i hlavou.

Za čtvrt hodiny se v hotelu všechno vrátilo do normálních kolejí. Večer však byl nenapravitelně pokažen. Někteří se sice vrátili do jídelny a dovečeřeli, ale mlčeli a tvářili se uraženě, zatímco majitel chodil hned k tomu, hned k onomu, bezmocně a patřičně podrážděn krčil rameny, cítě se nevinně provinilý, přesvědčoval všechny, že on sám nejlépe chápe, „jak je to nepříjemné“, dával slovo, že „udělá vše, co je v jeho silách“, aby nepříjemnost zahladil; tarantelu bylo nutno odvolat, přebytečné elektrické osvětlení zhasli, většina hostů se odebrala do výčepu piva a chovala se tam tak tiše, že bylo zřetelně slyšet úder hodin ve vestibulu, kde si jen osamělý papoušek hrál před spaním ve své kleci, toporně cosi drmolil a šikovně se snažil usnout s nožkou nepěkně zvednutou na horní příčku… Pán ze San Franciska ležel na laciné železné posteli pod hrubými vlněnými přikrývkami, na které ze stropu svítilo jediné blikátko. Pytlík s ledem mu spadal na mokré a chladné čelo. Zmodralá, už mrtvá tvář postupně vychládala, sláblo chraptivé klokotání, deroucí se z otevřených úst, rozzářených odleskem zlata. To už nechroptěl pán ze San Franciska – ten už neexistoval – ale někdo jiný. Žena, dcera, doktor a služka stáli a hleděli na něho. A pak přišlo to, čeho se báli – chroptění ustalo. A pomalu, pomalu, před očima všech se po tváři zemřelého rozlila bledost, jeho rysy začaly jemnět a prosvítat krásou, která mu příslušela už dávno.

Vešel majitel. „Già è morto,“ řekl mu šeptem doktor. Majitel s nevzrušenou tváří pokrčil rameny. Missis, které se po lících tiše koulely slzy, k němu přistoupila a nesměle řekla, že nyní je třeba přenést zesnulého do jeho pokoje.

„Ó nikoli, madame,“ spěšně, korektně, ale už bez jakékoli líbeznosti, a ne anglicky, ale francouzsky odpověděl majitel, jehož naprosto nezajímaly ty maličkosti, které teď mohli cestující ze San Franciska zanechat v pokladně. „To je naprosto nemožné, madame,“ řekl a na objasnění dodal, že si jejich apartmá velmi cení a že kdyby splnil její přání, celé Capri by se to dovědělo a turisté by se jim začali vyhýbat.

Miss, která na něho celou dobu nezvykle hleděla, si sedla na židli, přitiskla kapesník k ústům a začala štkát. Missis však slzy ihned vyschly a její tvář vzplanula. Zvýšila tón hlasu, začala si činit nároky, mluvila svým jazykem, a stále ještě nevěřila, že úcta k nim se rozplynula s konečnou platností. Majitel ji zdvořile a důstojně utišil: pokud se madame nezamlouvá hotelový řád, nemůže ji zdržovat; a krutě jí oznámil, že tělo musí být odvezeno zítra za svítání, že už uvědomil policii a že její představitel se objeví co nejdřív a vyřídí nutné formality… Madame se ptá, zda je na Capri možno obdržet třeba jen prostou, hotovou rakev? Bohužel není, v žádném případě, a udělat už ji nikdo nestačí. Bude nutno to zařídit nějak jinak… Anglickou sodovku, například, dostává ve velkých a dlouhých bednách… z takové bedny se dají vyndat přihrádky…

V noci celý hotel spal. V pokoji číslo čtyřicet tři otevřeli okno – vedlo do rohu zahrady, kde pod vysokou kamennou zdí, posázenou nahoře střepinami skla, rostl zakrslý banán – zhasli světlo, zamkli dveře a odešli. Mrtvý zůstal v temnotě, z nebe na něho hleděly modré hvězdy a ve zdi zasmušilou bezstarostností zazpíval cvrček… V matně osvětlené chodbě seděly na okenním rámu dvě pokojské a něco zašívaly. Vešel Luigi, ve střevících a s hromadou šatstva přes ruku.

„Pronto?“ zeptal se starostlivě zvonivým šepotem, ukazuje očima na hrozné dveře na konci chodby. A lehce kývl volnou rukou tím směrem. „Partenza!“ zvolal šeptem, jako by vypravoval vlak; tak se obvykle vyvolává v Itálii na nádražích při odjezdu vlaků – a pokojské, kuckajíce smíchy, opřely se hlavami jedna druhé o rameno.

Potom, měkce našlapuje, šel až ke dveřím, jemně na ně zaklepal, sklonil hlavu na stranu a polohlasem se co nejuctivěji zeptal:

„Ha sonato, signore?“

Pak si stiskl hrdlo, vysunul spodní čelist a skřípavě, pomalu a smutně si odpověděl jakoby z druhé strany dveří:

„Yes, come in…“

A za svítání, když se za oknem pokoje číslo čtyřicet tři rozjasnilo a vlahý vítr zašustěl v potrhaném listí banánovníku, když se nad ostrovem Capri zvedlo a rozprostřelo modré jitřní nebe, když vrchol Monte Solara jasně a zřetelně zezlátl ve slunci, vycházejícím za dalekými, namodralými horami Itálie, a když šli do práce zedníci, opravující na ostrově cestičky pro turisty, přinesli k pokoji číslo čtyřicet tři dlouhou bednu od sodovky. Netrvalo to dlouho a bedna, mnohem těžší než dřív, tlačila prudce do kolen mladšího vrátného, který ji spěšně odvezl na vozíku s jedním koněm po bílé silnici, kroutící se vpřed i vzad po svazích Capri, mezi kamennými ploty a vinohrady, stále dolů a dolů až k moři. Drožkář, nezdravý člověk se začervenalýma očima, v starém kabátku s krátkými rukávy a v příštipkovaných pantoflích, byl po flámu – celou noc hrál kostky v trattorii – pořád švihal svou silnou, po sicilsku vystrojenou kobylku, která uspěchaně cinkala všelijakými rolničkami, visícími v pestrých bambulkách na uzdě a na hrotech vysokého měděného sedla, a které z přistřiženého chocholu vyčnívalo nápadně dlouhé, při jízdě se třesoucí ptačí péro. Drožkář mlčel, deprimován svým flámováním a svými nepravostmi – tím, že do posledního groše v noci prohrál všechny měďáky, kterých měl plné kapsy. Jitro však bylo svěží, na takovém vzduchu, u moře, pod jitřním nebem opojení rychle vyprchává a člověku se rychle vrací bezstarostnost; drožkáře konečně utěšoval i ten nečekaný výdělek, který mu poskytl jakýsi pán ze San Franciska, klepající svou mrtvou hlavou v bedně za jeho zády… Parníček, ležící jako chroust daleko dole na jemné a zářivé modři, tak sytě a vrchovatě plnící neapolský záliv, houkal už naposledy – a houkání se ostře rozléhalo po celém ostrově, na němž bylo odevšad vidět každý zákrut, každý vrch a každý kámen, jako kdyby vzduch vůbec neexistoval. U přístavu mladšího vrátného dohonil starší, vezoucí v automobilu miss a missis, celé bledé, s očima zapadlýma od slz a bezesné noci. A za deset minut parníček znova rozvířil vodu a rozběhl se k Sorrentu, ke Castellammare, navždy odvážeje z Capri rodinu ze San Franciska… A na ostrově znova zavládl klid a mír.

Na tomto ostrově žil před dvěma tisíci lety člověk, který se beznadějně zapletl do svých surových a špinavých činů, který z jakéhosi důvodu ovládl milióny lidí, sám se zhrozil nesmyslnosti této moci a ze strachu, že ho někdo úkladně zabije, napáchal nepopsatelné krutosti – a lidstvo si ho navždy zapamatovalo; a ti, kdo dnes rukou společnou stejně nepochopitelně a v podstatě stejně krutě jako on vládnou ve světě, sjíždějí se ze všech končin, aby se podívali na rozvaliny toho kamenného domu, v němž bydlel na jednom z nejstrmějších srázů ostrova. Toho nádherného jitra všichni, kdož přijeli na Capri právě za tímto cílem, ještě spali v hotelích, třebaže k vratům hotelů už přiváděli malé, jako myšky šedé oslíky s červenými sedly, na které se dnes měli, až se probudí a najedí, znova s námahou vydrápat mladí i staří Američané a Američanky, Němci i Němky, za kterými měly znova běžet po kamenných cestičkách, stále nahoru až na vrchol Monte Tiberio ubohé stařeny z Capri, s holemi v žilnatých rukách. Uspokojeni tím, že mrtvého starce, který se také chystal jet s nimi, ale místo toho je jen poděsil připomínkou smrti, už odvezli do Neapole, spali cestovatelé pevným spánkem a na ostrově bylo ještě ticho, krámy ve městě byly ještě zavřeny. Obchodovalo se pouze na trhu s rybami a se zeleninou, na malém náměstíčku, a tam byli samí prostí lidé, mezi nimiž jako vždycky, nemaje nic na práci, stál Lorenzo, vysoký starý převozník, bezstarostný tulák a krasavec proslulý po celé Itálii, který nejednou stál modelem mnoha malířům: přinesl a už také za babku prodal dva humry, které v noci chytil a kteří šustili v zástěře kuchaře zaměstnaného právě v tom hotelu, v němž nocovala rodina ze San Franciska – a teď tu mohl nerušeně postávat třeba do večera, jako vladař se rozhlížet kolem a upoutávat pozornost svými roztrhanými šaty, hliněnou dýmkou a červeným baretem, posazeným na jedno ucho. A stržemi Monte Solara, po staré fénické cestě, vylámané ve skalách, po jejích kamenných schodech sestupovali od Anacapri dva abruzzští horalové. Jeden měl pod koženým kabátem dudy, velký kozí měch se dvěma píšťalami, druhý něco, co se podobalo dřevěné šalmaji. Šli – a celá země, veselá, krásná a slunečná, prostírala se před nimi: kamenité hřbety ostrova, který jim skoro celý ležel u nohou, i ta pověstná modř, ve které se koupal, i jitřní páry nad mořem na východě, zářící v oslepujícím slunci, které už palčivě hřálo a stoupalo stále výš a výš, i ty mlhavě lazurové, ještě jitřně neurčité horské masívy Itálie, těch blízkých i vzdálených hor, jejichž krásu je lidské slovo neschopno vyjádřit. V polovině cesty zpomalili krok: nad stezkou, v jeskyni skalní stěny Monte Solara, celá ozářená sluncem, celá v jeho teple a lesku, stála Matka boží v sněhobílých sádrových šatech, s vladařskou korunou, dozlatova zarezlou v nepřízni počasí, mírná a milostivá, se zraky pozdviženými k nebi, k věčným a blaženým příbytkům svého syna, třikrát požehnaného. Horalové obnažili hlavy, přiložili k ústům šalmaje a spustili své naivní a pokorně radostné chvály jitru, slunci a jí, neposkvrněné zastánkyni všech trpících na tomto krutém a krásném světě, i tomu, jenž se narodil z jejího života v betlémské jeskyni, v nuzném pastýřském útulku, v daleké zemi Judově…

A tělo mrtvého starce ze San Franciska se vracelo domů, do hrobu, k břehům Nového světa. Zakusil mnoho urážek, mnoho lidské nevšímavosti, celý den strávil putováním z jednoho přístavního skladiště do druhého, a nakonec se dostal na tentýž koráb, na němž ho ještě nedávno s takovou úctou vezli do Starého světa. Ale teď už ho před živými schovávali – v nadehtované rakvi jej spustili hluboko do černého podpalubí. A znova, znova se vydal koráb na svou dalekou cestu po moři. Za noci plul kolem ostrova Capri a jeho světla, pomalu mizející v temném moři, zdála se smutná tomu, kdo se na ně z ostrova díval. Ale tam, na korábu, v jasných, lustry a mramorem zářících sálech, konal se té noci jako obvykle četně navštívený ples.

Konal se i druhou a třetí noc – znova ve zběsilé vichřici, která se proháněla nad oceánem, hučícím jako zádušní mše a valícím se jako smuteční hory se stříbrnou pěnou. Ďábel, který hleděl za korábem, odplouvajícím do noci a bouře, ze skal Gibraltaru, z kamenných vrat dvou světů, sotva viděl za sněhovou clonou jeho nesčíslné, planoucí oči. Ďábel byl obrovský jako skála, ale koráb s mnoha poschodími a mnoha komíny, postavený pýchou Nového člověka se starým srdcem, byl ještě obrovitější. Vichřice zuřila v jeho ráhnoví a narážela do komínů se širokými hrdly, zbělelých sněhem, on však byl pevný, důkladný, majestátní a – hrozný. Pod nejhořejší střechou osaměle strměly uprostřed sněhových vírů útulné, slabě ozářené pokoje, v nichž, pohroužen do citlivé a neklidné dřímoty, trůnil nad celým korábem jeho ohromný vůdce, podobný pohanské modle. A tam slyšel namáhavé kvílení i vzteklý jekot sirény, dušené bouří, ale uklidňoval se tím, že má nablízku, za stěnou, to, čemu koneckonců ani sám nerozuměl: tu velikou, jakoby obrněnou kajutu, která se co chvíli naplňovala tajuplným hukotem, chvěním a suchým praskotem modrých světel, rozzařujících se a vybuchujících kolem telegrafistky s bledou tváří a kovovým polokruhem na hlavě. A docela dole, v ponořeném břiše Atlantidy, matně se leskly ocelí, modraly párou, vařící vodou a olejem mokvaly tisícipudové obludy kotlů a všelijakých jiných strojů té kuchyně, rozpalované zespoda pekelnými topeništi, v níž se vařil pohyb korábu – tam klokotaly síly, hrozné ve svém soustředění a přenášející se až do kýlu, do nekonečně dlouhého sklepení, do okrouhlého tunelu, slabě ozářeného elektrickým světlem, kde se pomalu, s neúprosností, hubící lidskou duši, ve svém olejnatém lůžku otáčel obrovský hřídel, vzpínající se v tunelu, podobném jícnu, jako živá nestvůra. Ale vnitřek Atlantidy, její jídelny a plesové sály šuměly hovorem nádherně oblečených zástupů, voněly čerstvými květy a zpívaly smyčcovým orchestrem. A uprostřed tohoto zástupu, uprostřed záře světel, hedvábí, briliantů a obnažených ženských ramen, znova se mučivě svíjel a chvílemi křečovitě k sobě tiskl štíhlý a pružný pár najatých milenců: hříšně skromná, roztomilá dívenka s přimhouřenými řasami a s nevinným účesem, a urostlý mladík s černými, jakoby nalepenými vlasy, bledý od pudru, v nejúchvatnějších lakýrkách a v přiléhavém fraku s okrouhlými šosy – krasavec, podobný obrovské pijavce.

A nikdo ani nevěděl, že tento pár už dávno omrzelo pokrytecky se trýznit svým blaženým trápením při nestydatě smutné hudbě, ani že hluboko, hluboko pod nimi stojí rakev, na dně temného podpalubí, uprostřed chmurných a žhavých útrob korábu, namáhavě se prodírajícího temnotou, oceánem a vichřicí…

Říjen 1915

Míťova láska

I

Devátý březen byl Míťův poslední šťastný den v Moskvě. Tak mu to alespoň připadalo.

V poledne šli s Káťou vzhůru po Tverském bulváru. Zima znenadání ustoupila jaru, na výsluní bylo skoro vedro. Jako by opravdu přiletěli skřivani a přinesli s sebou teplo a radost. Vše bylo mokré, všechno tálo, z domů kapalo, domovníci otloukali led z chodníků a sráželi sníh ze střech, všude byla spousta lidí a ruchu. Vysoká oblaka se rozplývala v jemnou bílou mlhovinu a slévala se s vlhce modravým nebem. V dálce se s povznesenou zádumčivostí tyčil Puškinův pomník a zářil Strastný klášter. Ze všeho nejlepší však bylo, že z Káti, toho dne obzvlášť roztomilé, přímo vyzařovala důvěrnost a srdečnost; co chvíli se s dětskou důvěřivostí do Míti zavěšovala a pohlížela mu zdola do tváře. Byl šťastný, až trochu domýšlivě, a dělal tak velké kroky, že mu sotva stačila.

U Puškinova pomníku náhle řekla:

„Ty tak směšně, s takovou milou klukovskou neohrabaností otvíráš tu svou velikou pusu, když se směješ. Neuraž se, právě pro tenhle úsměv tě mám ráda. A také pro ty tvoje byzantské oči…“

Míťa si dal záležet, aby se neusmíval, přemohl tajné uspokojení a lehkou urážku a vlídně jí odpověděl, dívaje se na pomník, který teď vysoko strměl přímo před nimi:

„Pokud jde o to klukovství, nemáme si myslím co vyčítat. A Byzantinci jsem podobný asi tak jako ty čínské císařovně. Vy jste se prostě všichni pomátli z těch Byzancí a renesancí… Divím se tvé matce!“

„Co, zavřel bys mě do dámských komnat, být na jejím místě?“ zeptala se Káťa.

„Do komnat ne, ale nepustil bych ani na práh celou tu rádoby kumštýřskou bohému, všechny ty budoucí celebrity z ateliérů, konzervatoří a divadelních škol,“ odpověděl Míťa a stále se snažil vypadat klidně, přátelsky a nenuceně. „Sama jsi mi přece říkala, že už tě Bukoveckij zval na večeři do Strelny a Jegorov ti navrhoval, že tě bude modelovat nahou, jako nějakou zmírající mořskou vlnu, a taková pocta ti samozřejmě hrozně zalichotila.“

„Říkej si co chceš, umění se nevzdám ani kvůli tobě!“ řekla Káťa. „Možná že jsem protivná, jak často tvrdíš,“ prohlásila, ačkoli jí Míťa nikdy nic takového neřekl, „možná že jsem zkažená, ale ber mě takovou, jaká jsem. A nebudem se hádat, přestaň na mě žárlit aspoň dneska, když je tak nádherný den! Copak nechápeš, že pro mne jsi i tak ze všech nejlepší, že jsi můj jediný?“ zeptala se potichu a naléhavě, pohlížejíc mu do očí s předstíranou svůdností, a zamyšleně, zvolna zarecitovala:

Mezi námi, hle, tajemství dříme,

duše dala duši prstýnek…

To poslední, ty verše se už Míti dotkly opravdu bolestně. Ani ten den se vlastně neobešel bez spousty nepříjemných a bolestných ostnů. Nepříjemný byl vtip dobírající si jeho klukovskou neohrabanost: podobné žertíky neslyšel od Káti prvně a nebyly náhodné – nejednou se ukazovalo, že Káťa je v tom či onom dospělejší než on, nezřídka (a bezděčně, takže zcela přirozeně) nad ním prokazovala svou převahu, což přijímal s bolestí jako příznak nějaké její tajné a nestoudné zkušenosti. Nepříjemné bylo její „i tak“ („pro mne jsi i tak ze všech nejlepší“), ale i okolnost, že to bylo řečeno kdovíproč náhle ztišeným hlasem; zvlášť nepříjemné byly verše, jejich afektovaný přednes. Přesto ale právě verše a tento způsob přednesu, tedy to, co Míťovi ze všeho nejvíc připomínalo prostředí, které ho o Káťu připravovalo, a co v něm vzbouzelo prudkou nenávist a žárlivost, překousl poměrně snadno tehdy toho šťastného devátého března, který byl, jak se mu později často zdálo, jeho posledním šťastným dnem v Moskvě.

Toho dne, na zpáteční cestě z Kuzněckého mostu, kde si Káťa koupila u Zimmermanna několik Skrjabinových skladbiček, rozpovídala se mezi jiným o Míťově matce a se smíchem řekla:

„Nedovedeš si představit, jaký z ní mám už předem strach!“

Z nějakého důvodu se za celou dobu své lásky ani jednou nezmínili o budoucnosti, o tom, jak jejich láska skončí. A teď pojednou Káťa začala mluvit o jeho matce a mluvila o ní tak, jako by se rozumělo samo sebou, že je to její budoucí tchyně.

II

Potom zas všechno bylo zdánlivě při starém. Míťa doprovázel Káťu do studia Uměleckého divadla, na koncerty a na literární večery, nebo sedával u ní na Kislovce a často odtamtud odcházel až ve dvě hodiny v noci, využívaje podivné svobody, kterou Kátě poskytovala její matka, věčně pokuřující a vždy nalíčená dáma s nazrzlými vlasy, příjemná a dobrosrdečná žena (dávno už nežila se svým mužem, který se znova oženil). Někdy se Káťa stavovala u Míti v jeho studentském pokojíku na Molčanovce a jejich schůzky jako dřív plynuly skoro celé v těžkém opojení polibky. Míťovi se ale ustavičně zdálo, že se pojednou začalo dít něco hrozného, že se něco změnilo, že se nějak začala měnit i Káťa.

Rychle minul ten nezapomenutelný, nezávazný čas těsně po jejich seznámení, kdy jakmile se trochu sblížili, náhle shledali, že je pro ně ze všeho nejzajímavější spolu hovořit (třeba od rána do večera) – kdy se Míťa tak nečekaně octl v onom pohádkovém světě lásky, po kterém v skrytu duše toužil od dětských a chlapeckých let. Byl tenkrát prosinec, mrazivý a jasný, den co den zdobil Moskvu hustou jinovatkou a kalně červeným diskem nízkého slunce. Leden a únor potřeštil Míťovu lásku vichrem nepřetržitého štěstí, které jako by se už naplnilo, nebo se aspoň chystalo každým okamžikem naplnit. Už tenkrát ale (a potom stále častěji) něco začalo to štěstí otravovat a kalit. Už tenkrát se nejednou zdálo, jako by byly dvě Káti: jedna ta, po níž Míťa od první chvíle, kdy ji poznal, neodbytně toužil a kterou potřeboval, a druhá – skutečná a všední, jež se od té první tak trýznivě odlišovala. A přesto tehdy Míťa nezakoušel nic, co by se podobalo dnešním pocitům.

Vše se dalo vysvětlit. Začaly ženské jarní starosti – nákupy, objednávky, nekonečné přešívání hned toho, hned onoho, a Káťa musela s matkou strávit opravdu mnoho času u švadlen; kromě toho měla před zkouškou v soukromé divadelní škole, kterou navštěvovala. Její ustaranost a roztržitost mohla proto být docela přirozená. A tím se také Míťa stále utěšoval. Jenže utěšování nepomáhalo – námitky, které proti němu mělo podezíravé srdce, byly silnější a potvrzovaly se stále průkazněji: Kátina vnitřní netečnost k němu pořád vzrůstala a zároveň s ní rostla i jeho podezíravost a žárlivost. Ředitel divadelní školy pletl Kátě hlavu chválou a Káťa, neschopna nechat si to pro sebe, o těch pochvalách vyprávěla Míťovi. Ředitel jí řekl: „Jsi pýcha mé školy!“ – tykal všem svým žačkám – a navíc kromě společného vyučování začal se jí v půstu ještě speciálně věnovat, aby se s ní při zkouškách obzvlášť blýskl. Bylo o něm známo, že svádí žačky, každé léto s některou jezdíval na Kavkaz, do Finska nebo do ciziny. A Míťu začalo trápit pomyšlení, že teď má ředitel spadeno na Káťu, která na tom sice nenese žádnou vinu, ale přece jen to musí tušit a cítit, a už proto jako by s ním měla ostudný a nepřístojný poměr. A toto pomyšlení ho trápilo tím víc, že bylo až příliš zřejmé, že Kátina pozornost ochabuje.

A vůbec se zdálo, že mu ji cosi odcizuje. Nedokázal na ředitele bez hněvu ani pomyslet. Ale co ředitel! Zdálo se, že nad Kátinou láskou začaly převládat nějaké jiné zájmy. O koho, o co? To Míťa nevěděl, žárlil na Káťu kvůli všem a všemu a hlavně kvůli tomu, co si sám neurčitě představoval a čím už jako by v skrytu před ním začala žít. Zdálo se mu, že ji to od něho neodolatelně táhne někam pryč, a možná k něčemu, nač je hrozné i jen pomyslet.

Jednou mu Káťa napůl v žertu před matkou řekla:

„Vy vlastně, Míťo, soudíte o ženách podle Domostroje. A bude z vás hotový Othello. To ale bych se do vás nikdy nezamilovala a nikdy si vás nevzala!“

Matka namítla:

„Bez žárlivosti si lásku neumím představit. Kdo nežárlí, ten podle mého nemá rád.“

„Ba ne, mamá,“ řekla Káťa se svým obvyklým sklonem k opakování toho, co někde slyšela, „žárlivost je neúcta k tomu, koho člověk miluje. Nemůže mě mít rád ten, kdo mi nevěří,“ řekla a záměrně se na Míťu nedívala.

„Já si ale myslím,“ namítala matka, „že právě žárlivost znamená lásku. Dokonce jsem to někde četla. Moc pěkně to tam dokazovali, myslím i na příkladech z bible, kde sám bůh o sobě mluví jako o žárlivci a mstiteli…“

A Míťova láska se teď neprojevovala skoro ničím jiným než žárlivostí. A nebyla to žárlivost obyčejná, ale jakási zvláštní, jak se mu aspoň zdálo. Nepřekročili dosud s Káťou poslední hranice intimity, ačkoli si v hodinách, kdy spolu zůstávali sami, dovolovali velice mnoho. A Káťa v těchto hodinách bývala ještě vášnivější než dřív. Ale i to se mu nyní zdálo podezřelé a občas to v něm vyvolávalo pocit hrůzy. Všechny city, z nichž se živila jeho žárlivost, byly hrozné, ale byl mezi nimi jeden, který byl ze všech nejhroznější a který Míťa naprosto nedokázal, nebyl s to definovat, a dokonce ani pochopit. Záležel v tom, že tytéž projevy vášně, to, co bylo tak blažené a slastné, povznesené a krásnější nad všechno na světě, pokud se to týkalo jich, Míti a Káti, stávalo se nevýslovně hanebné a připadalo mu dokonce i čímsi zvrácené, když Míťa pomyslel na Káťu a jiného muže. V takových chvílích v něm Káťa vzbuzovala prudkou nenávist. Všechno, co s ní mezi čtyřma očima dělal on sám, bylo pro něho naplněno rajským půvabem a cudností. Stačilo však, aby si místo sebe představil někoho jiného, a okamžitě se všechno měnilo – všechno se zvrhávalo v cosi nestoudného, co provokovalo touhu Káťu zardousit, a zardousit především a právě ji, nikoli domnělého soka.

III

V den, kdy Káťa konečně dělala zkoušku (bylo to v šestém postním týdnu), potvrdila se opodstatněnost Míťova trápení obzvlášť přesvědčivě.

To už ho Káťa vůbec neviděla a nevnímala; byla jako cizí, jako když patří všem.

Sklidila veliký úspěch. Byla celá v bílém jako nevěsta a vzrušení zvyšovalo její půvab. Všichni jí nadšeně tleskali a ředitel, samolibý herec s omrzelýma a smutnýma očima, sedící v první řadě, jí sem tam něco vytkl jen proto, aby se s ní ještě víc pochlubil; mluvil tiše, ale nějak tak, že to bylo slyšet po celém sále a znělo to nesnesitelně.

„Nerecituj tolik,“ říkal významně, klidně a tak panovačně, jako by Káťa byla jeho soukromý majetek. „Nehraj, ale prožívej!“ říkal důrazně.

Bylo to nesnesitelné. K nesnesení byl ostatně i sám přednes, který vyvolal potlesk. Káťa byla celá rudá, tonula v rozpacích, co chvíli jí přeskakoval hlásek a sotva lapala po dechu, což bylo dojemné a kouzelné. Recitovala však s onou banální zpěvností, falší a hloupostí v každém slově, která byla v této společnosti pokládána za vrchol recitačního umění – ve společnosti Míťou tak nenáviděné, ale v níž Káťa všemi tajnými myšlenkami už žila: nemluvila, ale po celý čas vykřikovala s jakousi dotěrnou a toužebnou vášnivostí, s nepřiměřenou úpěnlivostí, jejíž vtíravost byla zcela bezdůvodná, a Míťa nevěděl, kam dát oči, jak se za ni styděl. Nejstrašnější bylo to spojení andělské čistoty a zkaženosti, která byla v ní i v její rozpálené tvářičce, v jejích bílých šatech, jež se na pódiu zdály kratší, poněvadž všichni, kdo v sále seděli, dívali se na Káťu zdola, v jejích bílých střevíčcích i v nohách obepjatých hedvábnými bílými punčochami. „Zpívala dívenka v kostelním sboru,“ recitovala Káťa s předstíranou a přehnanou naivitou o nějaké dívce, údajně nevinné jak anděl. A Míťa cítil ke Kátě jak zvýšenou důvěrnost – jako je nám uprostřed davu vždy bližší ten, koho máme rádi –, tak i zlostnou nevraživost, byl na ni hrdý, když si uvědomil, že mu přece jen patří, ale zároveň cítil i srdcervoucí bolest: ne, už nepatří!

Po zkoušce se zas vrátily šťastné dny. Míťa jim už ale nevěřil tak lehkovážně jako dřív. Když Káťa na zkoušku vzpomínala, říkala:

„Ty jsi přece hlupák! Copak jsi necítil, že jsem to tak pěkně recitovala jen pro tebe, pro nikoho jiného?“

On však nemohl zapomenout na to, co při zkoušce cítil, a nedokázal se přiznat, že se těchto pocitů nezbavil ani teď. Jeho skrývané city tušila i Káťa a v hádce jednou zvolala:

„Nechápu, proč mě máš rád, když tvrdíš, že je na mně všechno tak špatné! A co vlastně ode mne chceš?“

Ani jemu však nebylo jasné, proč ji miluje, ačkoliv cítil, že jeho láska se nejen nezměnila, ale neustále vzrůstá zároveň s tím žárlivým zápasem, který o ni s někým nebo s něčím vedl, o její přespříliš zatěžkávanou neochvějnost a její pořád vzrůstající nároky.

„Máš rád jen moje tělo, ne mou duši!“ řekla jednou Káťa hořce.

A zas to byla teatrální slova někoho jiného, ale při vší své nesmyslnosti a banálnosti se týkala čehosi trýznivě neřešitelného. Nevěděl, proč miluje, nedokázal přesně říci, co chce… Co to vůbec znamená – milovat? Odpověď na to byla tím nemožnější, že jak v tom, co Míťa o lásce slyšel, tak v tom, co o ní četl, nebylo jediné slovo, které by ji přesně definovalo. V knihách i v životě jako by se všichni jednou provždy dohodli, že budou hovořit buď o jakési téměř netělesné lásce, anebo jen o tom, čemu se říká vášeň a smyslnost. Jeho láska však nepřipomínala ani jedno, ani druhé. Co k ní cítil? To, čemu se říká láska, nebo to, čemu se říká vášeň? Byla to Kátina duše, nebo její tělo, co ho dohánělo málem k mdlobám, na pokraj jakéhosi předsmrtného blaha, když jí rozpínal blůzu a líbal její rajsky půvabné a panenské prsy, odhalené s jakousi šokující pokorou a nestoudností, hraničící s tou nejcudnější nevinností?

IV

Měnila se stále víc.

Úspěch u zkoušky znamenal mnoho. A přece to mělo i nějaké jiné příčiny. S příchodem jara se Káťa pojednou proměnila v jakousi naparáděnou a pořád někam spěchající dámu z velkého světa. Míťa se teď prostě styděl za svou tmavou chodbu, když k němu přijížděla – teď už nepřicházela, ale vždy přijížděla –, když tou chodbou rychle procházela, šustíc hedvábím a se závojíčkem spuštěným přes obličej. Byla k němu teď vždy něžná, ale pokaždé mívala zpoždění a schůzky zkracovala, říkajíc, že musí zas jet s matkou ke švadleně.

„Parádím se, rozumíš, neohlížím se na nic!“ říkávala a vesele, udiveně při tom blýskala kulatýma očima, a přestože dobře věděla, že jí Míťa nevěří, říkala to přece, poněvadž teď už neměli vůbec nic, o čem by spolu mluvili.

Ani klobouček už teď skoro nikdy neodkládala a deštník nedávala z ruky. Sedávala na Míťově posteli věčně jako na odchodu a doháněla ho k šílenství lýtky v hedvábných punčochách. Ale dřív než odjela a než řekla, že dnes večer zas nebude doma (zas musí s matkou k někomu jít!), udělala pokaždé totéž – s jasným cílem oklamat ho a vynahradit mu všechno to jeho „hloupé“ trápení, jak říkávala –, pokradmu hodila očkem po dveřích, seskočila z postele, sklouzla mu stehny po nohou a chvatně zašeptala.

„Tak mě přece líbej!“

V

Koncem dubna se Míťa konečně rozhodl, že si odpočine a odjede do vsi.

Dočista utrápil Káťu i sebe a trýzeň byla tím nesnesitelnější, že k ní zdánlivě nebyly žádné důvody: co se vlastně stalo, čím se Káťa provinila? A Káťa mu jednou se zoufalou odhodlaností řekla:

„Jen si jeď, jeď si, tohle už je nad moje síly! Potřebujeme být na čas od sebe, vyjasnit si vzájemné vztahy. Zhubl jsi tak, že mamá tvrdí, že máš souchotiny. Já už dál nemohu!“

Tím bylo o Míťově odjezdu rozhodnuto. Ačkoliv byl zármutkem celý bez sebe, k velkému vlastnímu údivu nakonec odjížděl málem šťastný. Jakmile bylo o odjezdu rozhodnuto, všechno dřívější se náhle vrátilo. Vždyť přece vášnivě nechtěl věřit ani jednomu z těch hrozných tušení, která mu nedopřávala klidu ve dne ani v noci. A stačila Kátina sebemenší proměna, aby se všechno znova změnilo i v jeho očích. A Káťa byla opět něžná i vášnivá, už bez jakékoli přetvářky – vycítil to neomylným instinktem žárlivých povah –, opět u ní začal vysedávat do dvou hodin do rána, znova bylo o čem mluvit, a čím víc se blížil odjezd, tím nesmyslnější se zdálo rozloučení a nutnost „vyjasnit si vzájemné vztahy“. Jednou se Káťa dokonce dala do pláče – a neplakávala nikdy – a ty slzy mu ji pojednou strašně přiblížily, vzbudily v něm pocit prudké lítosti a skoro až nějaké viny před ní.

Kátina matka odjížděla počátkem června na celé léto na Krym a brala Káťu s sebou. Dohodli se, že se setkají v Mischoru, kam měl za nimi přijet i Míťa.

A tak se začal chystat, připravoval se k odjezdu, chodil po Moskvě v oné zvláštní zmámenosti, která člověka přepadá, když se ještě pevně drží na nohou, ale zároveň už trpí nějakou těžkou nemocí. Byl chorobně, zmámeně nešťastný a zároveň chorobně šťastný, dojat Kátinou obnovenou důvěrností i tím, jakou o něho projevila starost – šla s ním dokonce kupovat popruhy na zavazadla, jako by byla jeho nevěsta či žena –, a vůbec návratem téměř všeho, co připomínalo první čas jejich lásky. A právě tak vnímal i všechno, co ho obklopovalo – domy, ulice, lidi, kteří po nich chodili a jezdili, počasí, celou tu dobu jarně zakaboněné, vůni prachu a deště, kostelní vůni topolů, nasazujících pupeny za ploty v uličkách: všechno mluvilo o trpkosti rozloučení a sladkosti naděje na léto, na setkání na Krymu, kde už nic nebude stát v cestě a kde se vše stane skutkem (ačkoli ani dobře nevěděl, co všechno vlastně).

V den odjezdu se s ním přišel rozloučit Protasov. Mezi gymnazisty z vyšších tříd, mezi studenty se nezřídka vyskytují mladíci, kteří si navykli chovat se s dobráckou, zasmušilou posměvačností a tvářit se jako ti nejstarší a nejzkušenější lidé na světě. Patřil k nim i Protasov, jeden z Míťových nejbližších přátel, jeho jediný opravdový kamarád, který přes veškeré Míťovo tajnůstkářství a mlčenlivost byl zasvěcen do všech tajemství jeho lásky. Přihlížel, jak Míťa zavírá kufr, viděl, jak se mu třesou ruce, s moudrou posmutnělostí se ušklíbl a řekl:

„Vy jste mi povedené děti, pánbůh vám odpusť! A při tom všem, rozmilý tambovský Werthere, máš nejvyšší čas pochopit, že Káťa je především typická ženská nátura a s tím že nic nesvede ani policejní náčelník. A ty, coby nátura mužská, lezeš po zdi, kladeš na ni nejvyšší požadavky instinktu zachování rodu a to všechno, to se ví, je naprosto zákonité a v jistém smyslu dokonce posvátné. Tvoje tělo je nejvyšší rozum, jak správně poznamenal Herr Nietzsche. Zákonité je ale i to, že si na téhle posvátné cestě můžeš zlámat vaz. Mezi živočichy jsou dokonce jedinci, kteří musejí platit vlastní existencí za svůj první a poslední milostný akt. Poněvadž ale pro tebe, jak se zdá, není tenhle statut tak docela závazný, dobře si to rozmysli a dej na sebe pozor. A hlavně nepospíchej. ‚Čestné slovo, kadete Schmidte, léto se vrátí!‘ Pro jedno kvítí slunce nesvítí a Káťa přece není jediné východisko. Z tvé snahy zdemolovat kufr je mi jasné, že s tím naprosto nesouhlasíš a že se ti tahle bezvýchodnost náramně zamlouvá. No, promiň mi tu radu, o kterou ses neprosil – a ať tě chrání svatý Mikuláš a všichni jeho kumpáni!“

A když mu Protasov stiskl ruku a odešel, uslyšel Míťa, stahující do řemenů polštář a přikrývku, jak z okna otevřeného do dvora zahlaholil, zkoušeje hlas, student bydlící naproti, který se učil zpívat a cvičil od rána do večera – začal zpívat Azru. A tu si Míťa s řemeny přichvátl, zapjal je, jak se dalo, popadl čepici a vydal se na Kislovku rozloučit se s Kátinou matkou. Motiv a slova písně, kterou student zpíval, zněly v něm a vracely se tak naléhavě, že neviděl ani ulici, ani lidi, které potkával, a že šel ještě zmámenější, než chodil celé ty poslední dny. A skutečně, zdálo se, že jiné východisko není a že kadet Schmidt se chce zastřelit z pistole! Nu což, když není, tak není, pomyslel si a znova si připomněl píseň o tom, jak kráčejíc parkem a „krásou svou záříc“, potkala sultánova dcera v parku černého otroka, který stál u fontány „sinalejší než smrt“; jak se ho jednou zeptala, kdo je a odkud přišel, a jak on, když jí odpovídal, začal zlověstně, ale pokorně, s ponurou prostotou:

Já jmenuji se Mohamed…

a skončil vzrušeným, tragickým výkřikem:

Jsem z rodu Azrů ubohých,

když domilujem, umíráme!

Káťa se oblékala, aby se s ním mohla jet na nádraží rozloučit, a vlídně na něho zavolala ze svého pokoje – z pokoje, kde strávil tolik nezapomenutelných hodin! –, že přijede k prvnímu zvonění před odjezdem. Dobrosrdečná a příjemná žena s nazrzlými vlasy seděla sama, kouřila a velice smutně na něho pohlédla – pravděpodobně jí bylo všechno jasné a všechno tušila. A Míťa, červený jako rak a rozechvělý do hloubi duše, políbil jí jemnou a vrásčitou ruku, sklonil hlavu jako syn a ona ho s mateřskou něhou několikrát políbila na spánek a pokřižovala:

„Ach můj milý,“ řekla s nesmělým úsměvem, citujíc Gribojedova, „berte život zvesela! Nu, bůh s vámi, jen jeďte, jeďte…“

VI

Když obstaral všechno, co ještě zbývalo v bytě zařídit, a s pomocí sluhy si naskládal věci do drožkářova rozhrkaného kočáru, usadil se konečně nemotorně vedle nich a vzápětí pocítil to zvláštní rozpoložení, které se člověka zmocňuje při odjezdu – je ukončena (a navždy) určitá etapa života! – a současně měl náhlý pocit úlevy a naděje na pořádek něčeho nového. Trochu se uklidnil a optimističtěji, jakoby novýma očima se začal rozhlížet kolem. Já tu končím, sbohem Moskvo a všechno, co jsem v tobě prožil! Poprchávalo, bylo pod mrakem, uličky byly prázdné, tmavé dlažební kameny se leskly jak ze železa a domy vypadaly zasmušile a špinavě. Drožkář ho vezl s úmornou loudavostí a co chvíli Míťu donutil odvracet se a tajit dech. Projeli Kremlem, potom Pokrovkou a opět zahnuli do uliček, kde v zahrádkách do deště a večera krákoravě skřehotala vrána, ale kde přesto bylo jaro, kde vzduch jarně voněl. A potom konečně dojeli k cíli a Míťa se úprkem hnal po nádraží plném lidí za nosičem na perón a pak na třetí nástupiště, kde už stál připraven dlouhý a mohutný vlak do Kurska. A v celém tom obrovském a nevzhledném zástupu, nastupujícím do vlaku, mezi všemi nosiči, s rachotem a s výstražnými výkřiky tlačící vozíky se zavazadly, okamžitě našel a spatřil tu, která „krásou svou záříc“ stála osaměle opodál a připadala mu jako naprosto ojedinělá bytost nejen v celém davu, ale i na celém světě. Bylo už po prvním zvonění – tentokrát se opozdil on a ne Káťa. Dojalo ho, že přijela dřív než on; čekala na něho a opět se k němu vrhla se starostlivostí ženy či nevěsty:

„Miláčku, honem si běž obsadit místo! Co nevidět budou zvonit podruhé!“

A když odzvonili podruhé, stála na nástupišti ještě dojemnější a zdola na něho hleděla, zatímco on stál ve dveřích vagónu třetí třídy, zapáchajícího a přeplněného už do posledního místečka. Všechno na ní bylo kouzelné – milá a hezká tvář, drobná postava, její svěžest, mládí, v němž se ženskost dosud mísila s dětskostí, její zdvižené a zářivé oči, skromný modrý klobouček, v jehož záhybech byla jistá elegantní vyzývavost, a dokonce i její tmavošedý kostým, z něhož Míťa zbožně vnímal i látku a hedvábí podšívky. Stál tam hubený a nemotorný, na cestu si obul vysoké neforemné holínky a vzal si starý kabát s odřenými knoflíky z červené mědi. A přesto na něho Káťa hleděla nepředstíraně zamilovaným a smutným pohledem. Třetí zazvonění ho bodlo u srdce tak nečekaně a ostře, že seskočil z plošiny vagónu jako šílený a stejně šíleně, s hrůzou se mu vrhla vstříc i Káťa. Dotkl se rty její rukavičky, pak naskočil zpátky do vagónu a s očima plnýma slz jí v nepříčetném rozrušení zamával čepicí; Káťa si přidržela sukni a odplouvala i s nástupištěm dozadu, stále ještě z Míti nespouštějíc zvednuté oči. Plula stále rychleji a vítr stále silněji cuchal vlasy Míťovi, vyklánějícímu se z okna, lokomotiva se rozjížděla stále víc a víc, stále bezohledněji, vyzývavým a hrozivým řevem se dožadovala kolejí – a najednou jako by něco odneslo ji i konec nástupiště…

VII

Dávno už se snesl dlouhý jarní soumrak, zatměný dešťovými mraky, těžký vagón rachotil uprostřed holých a prostydlých polí – v polích bylo jaro ještě velmi časné –, průvodčí procházeli chodbičkou vagónu, požadovali lístky a stavěli svíčky do luceren, ale Míťa pořád ještě stál u drnčícího okna, cítil vůni Kátiny rukavičky, která mu utkvěla na rtech, pořád ještě planul palčivým žárem posledního okamžiku rozloučení. A ta dlouhá moskevská zima, šťastná i trýznivá, která od základu změnila jeho život, vyvstala teď celá před ním a už v nějakém dočista novém světle. A v novém, znovu novém světle stála teď před ním i Káťa… Ano, ovšem, co je vlastně zač, jaká je? A láska, vášeň, duše a tělo? Co to je? Nic takového neexistuje – je něco jiného, docela jiného! Třeba ta vůně rukavičky – cožpak to také není Káťa, láska, duše, tělo? A mužici a dělníci ve vagóně, žena, která vede na záchod své nehezké dítě, kalné svíčky v roztřesených lucernách, soumrak v pustých jarních polích – to všechno je láska a duše, trápení a nevyřčená radost.

Ráno přijeli do Orlu, přestoupili do lokálky, čekající u vzdáleného nástupiště. A Míťa ucítil, jak blízký je mu tento prostý, klidný svět ve srovnání s moskevským, který už zmizel někam za devatery hory a jehož středem byla Káťa, teď také nějak osamělá, politováníhodná a milovaná pouze něžně! I to nebe, tu a tam podmalované bledou modří dešťových mračen, i ten vítr je tu prostší a klidnější… Z Orlu vlak nepospíchal a naspěch neměl ani Míťa, když seděl v téměř prázdném vagóně a jedl lisovaný tulský perník. Potom vlak nabral rychlost a ukolébal ho a uspal.

Probudil se až ve Verchově. Vlak stál, kolem byla spousta lidí a shonu, ale také už všechno nějak venkovské a zapadlé. Kouř z nádražní kuchyně příjemně voněl; Míťa s požitkem snědl talíř zelňačky, vypil láhev piva a znovu začal klímat – padla na něho veliká únava. A když se opět probudil, vlak uháněl jarním březovým lesem, už známým, a blížila se poslední zastávka. Znova se s obvyklou jarní pošmourností stmívalo, otevřeným oknem bylo cítit vůni deště a snad i hub. Les byl ještě zcela holý, ale přesto se v něm dunění vlaku rozléhalo hlučněji než v polích a v dálce už prokmitávala jarně posmutnělá světla stanice. Ve výšce se objevilo i zelené světlo semaforu – zvlášť kouzelné za takového stmívání v holém březovém lese – a vlak začal s rachotem přejíždět na jinou kolej. Bože, jak byl po vesnicku ubohý a milý ten čeledín, čekající mladého pána na nástupišti!

Šero a mraky stále houstly, když cestou ze stanice projížděli velkou vsí, také dosud jarní a rozblácenou. Všechno tonulo v tom neobyčejně měkkém soumraku, v nejhlubším tichu země a teplé noci, slévající se s temnotou rozplizlých a nízkých dešťových mračen, a Míťa znova žasl a cítil radost nad tím, jak klidná, prostá a jak ubohá je ves: ty páchnoucí zakouřené chalupy, dávno už spící – od svátku Zvěstování Panny Marie dobří lidé nerozdělávají oheň –, jak dobře mu bylo v tom temném a teplém stepním světě! Tarantas zapadal do výmolů a do bláta, duby za stavením bohatého mužika se zvedaly do výše ještě dočista holé a nepřívětivé, černala se na nich havraní hnízda. Před chalupou stál a zíral do soumraku podivný mužik jako ze starých časů: bosý, v roztrhaném selském kabátě, s beranicí na dlouhých, rovných vlasech… A dalo se do teplého, slastného a vonného deště. Míťa pomyslel na dívky a mladé ženy spící v těch chalupách, na všechnu tu atmosféru kolem nich, jíž se s Káťou přes zimu tak přiblížil, a všechno se slilo vjedno – Káťa, děvčata, noc, jaro, vůně deště, vůně rozorané země připravené k setí, pach koňského potu i vzpomínka na vůni glazé rukavičky.

VIII

Život na vsi začal pokojnými, kouzelnými dny.

V noci, cestou ze stanice, Káťa jako by nějak pobledla a rozplynula se ve všem, co ho obklopovalo. Ale ne, to se jen tak zdálo, a zdálo se mu to ještě několik dní, zatímco Míťa dospával, poznovu přivykal od dětství známým dojmům z rodného domu, vesnice, vesnického jara, tomu jarně holému světu, který byl připraven čistě a mladě znova rozkvést.

Statek nebyl velký, dům byl starý a prostý, jednoduché hospodářství nepotřebovalo příliš mnoho čeledi – a Míťovi začal klidný život. Sestra Aňa, sekundánka gymnázia, a bratr Kosťa, mladík z kadetky, byli ještě v Orlu, chodili do školy a měli přijet nejdřív počátkem června. Matka – Olga Petrovna – byla jako vždy zaneprázdněna hospodářstvím, s nímž jí pomáhal jen správce – starosta, jak se mu říkalo mezi čeledí –, často bývala v polích a chodívala spát hned po setmění.

Když Míťa druhý den po příjezdu, po dvanáctihodinovém spánku, umytý a celý v čistém, vyšel ze svého slunného pokoje – měl okna do sadu, na východ – a prošel se všemi ostatními, živě si uvědomil jejich důvěrnou a pokojnou prostotu, uklidňující duši i tělo. Všude všechno stálo na obvyklých místech jako před mnoha lety a všechno také stejně známě a příjemně vonělo; k jeho příjezdu všude uklidili, ve všech pokojích byly vydrhnuty podlahy. Drhli už jenom salón, který sousedil s předsíní, s místností pro služebnictvo, jak se jí dosud říkalo. Pihovaté děvče, podělkářka z vesnice, stálo v okně u dveří na balkón, natahovalo se k horní tabulce, svištivě ji utíralo a odráželo se ve spodních tabulích modravým, jakoby dalekým odrazem. Služka Paraša vytáhla z vědra s vařící vodou velký hadr, přešla po maličkých patách bosých, bílých nohou přes politou podlahu a řekla s přátelskou prostořekostí, utírajíc si z rozpálené tváře pot ohbím lokte s vyhrnutým rukávem:

„Jděte si vypít čaj, maminka odjela už před svítáním se starostou na nádraží, jistě jste ji ani neslyšel…“

A Káťa se ihned panovačně připomněla: Míťa se přistihl, jak touží po té ženské ruce s vyhrnutým rukávem, po žensky svůdné křivce děvčete natahujícího se vzhůru na okno, po její sukni, pod kterou nahé nohy mizely jako pevné sloupy, a s radostí si uvědomil Kátinu moc i to, jak on k ní patří, pocítil její tajnou přítomnost ve všech dojmech toho jitra.

A tuto přítomnost cítil s každým dalším dnem stále živěji a všechno bylo postupně čím dál krásnější, jak se Míťa vzpamatovával, uklidňoval a zapomínal na onu všední Káťu, která se v Moskvě tak často a tak bolestně nepodobala Kátě, již si vysnila jeho touha.

IX

Poprvé teď byl doma jako dospělý, k němuž se i matka chovala nějak jinak než dřív, ale především žil s první opravdovou láskou v srdci a uskutečňoval to, nač tajně čekal celou svou bytostí od dětských a chlapeckých let. Už v dětství se v něm podivně a tajuplně ozvalo něco, co lidská řeč nedokáže vyjádřit. Kdysi a kdesi, podle všeho také na jaře, v sadě u šeříkových keřů – vryla se mu do paměti pronikavá vůně španělských mušek – byl tenkrát ještě docela malý a stál s nějakou mladou ženou – pravděpodobně se svou chůvou – a pojednou jako by se před ním něco rozzářilo přímo nebeským světlem – buď její tvář, nebo sarafán na jejích plných prsou – cosi se v něm přelilo jak horká vlna, zajásalo to v něm, doslova jako dítě v mateřském lůně… To ale bylo jako ve snu. Jako ve snu bylo i všechno, co přišlo později, v dětství, chlapectví a v letech, kdy chodil do gymnázia. Byla to jakási zvláštní, ničemu nepodobná uchvácení hned tím, hned oním z těch děvčátek, která přijíždívala se svými matkami, když měl jako dítě svátek, tajná a lačná zvědavost na každý pohyb okouzlujícího a také ničemu nepodobného malého stvoření v šatečkách, ve střevíčkách a s hedvábnou mašlí na hlavě. Zažil (to už později, v gubernském městě) téměř celý podzim trvající a už mnohem vědomější uchvácení malou gymnazistkou, která se po večerech často objevovala na stromě za plotem sousední zahrady: její čtveráckost a posměvačnost, tmavohnědé šaty, kulatý hřebínek ve vlasech, špinavé malé ruce, smích a zvučný křik – to všechno Míťu dohánělo k tomu, že na ni myslel od rána do večera, tesknil, chvílemi dokonce plakal a vytrvale si od ní něco přál. Potom však i to nějak skončilo samo sebou, upadlo v zapomenutí a přišlo opět nové, delší nebo kratší – a zas tak skrývané – uchvácení, přišly prudké radosti a zármutky z náhlé zamilovanosti na gymnazijních bálech… přišly jakési trýzně těla, nějaké předtuchy v srdci, čekání na něco…

Narodil se a vyrostl na vsi, ale jako gymnazista chtě nechtě trávil jaro ve městě, s výjimkou jednoho roku, předloňského, kdy přijel do vsi počátkem týdne před velkým postem, onemocněl, a když se zotavoval, prožil doma březen a půlku dubna. Byl to nezapomenutelný čas. Ležel čtrnáct dní a jenom z okna viděl nebe, sníh, sad, jeho kmeny a větve, každodenně se měnící, jak na světě přibývalo světla a tepla. Viděl – hle, je ráno a slunce tak rozjasňuje a protepluje pokoj, že už po okenních tabulkách lezou ožívající mouchy… hle, druhý den po obědě: slunce je za domem, na druhé straně, ale v okně je už domodrava bledý jarní sníh a veliká bílá oblaka v blankytu ve vrcholech stromů… a hle, ještě o den později: na oblačném nebi jsou tak jasné trhliny a na kůře stromů tak mokrý lesk a tolik kape ze střechy nad oknem, že se člověk nemůže ani dosyta zaradovat, vynadívat… Potom přišly teplé mlhy a deště, které za několik dnů rozpustily a pohltily sníh, řeka se pohnula a půda v sadě i na dvoře radostně a nově počerněla, obnažila se… A dlouho si Míťa pamatoval jeden den z konce března, kdy si prvně vyjel do polí na koni. Nebe nebylo jasné, ale rozsvětlovalo se mezi bledými, nerozkvetlými stromy sadu tak živě, tak mladě! V polích ještě studeně foukalo, strniska byla pustá a rezavá, ale tam, kde už orali – aby mohli zasít oves – černaly se rozorané brázdy mastně a s pravěkou silou. A jel přes ta strniště a brázdy přímo k lesu a zdaleka jej viděl v čistém vzduchu – holý a tak malý, že jím bylo vidět z jednoho konce na druhý –, potom sjel do lesních úžlabin a kopyta koně zašustila v hlubokém loňském listí, místy docela suchém a světle žlutém, jinde zas vlhkém a tmavohnědém, zajel do roklin, které jím byly zasypány, kde se dosud valila rozlitá voda a kde zpod keřů a s pleskotem přímo pod koňskými kopyty vyrážely snědozlaté lesní sluky… Co pro něho znamenalo celé to jaro a zvlášť ten den, kdy proti němu v polích tak svěže foukalo a kůň, zmáhaje vláhou prosycená strniště a černé oranice, tak soptivě dýchal širokými nozdrami a s velkolepou, divokou silou zhluboka odfrkával a křičel? Tehdy se mu zdálo, že právě toto jaro bylo jeho první skutečnou láskou, dny nepřetržité zamilovanosti do někoho a do něčeho, kdy miloval všechny gymnazistky a všechny dívky na světě. Jak mu ten čas ale teď připadal vzdálený! Jaký byl tehdy ještě chlapec, nevinný, upřímný a dobrosrdečný, ubohý i se svými skromnými zármutky, radostmi a sny! Jeho netělesná láska, postrádající objektu, byla tehdy spíš snem nebo vzpomínkou na nějaký kouzelný sen. Teď však na světě existovala Káťa, existovala duše, která tento svět v sobě ztělesnila a která nad ním nad celým triumfovala.

X

V té první době se mu Káťa jen jedenkrát připomněla zlověstně.

Jednou pozdě večer si Míťa vyšel na zadní schodiště. Byla veliká tma, ticho, voněla vlhká pole. Za nočními mraky, nad nejasnými konturami sadu, slzely drobné hvězdy. A pojednou kdesi v dálce něco divoce, ďábelsky houklo, rozštěkalo se a rozvřeštělo. Míťa sebou škubl, strnul a pak opatrně sestoupil ze schodiště, vešel do temné aleje, která jako by ho ze všech stran nevraživě střežila, znova zůstal stát, vyčkával a naslouchal: co to je a kde to je – to, co tak nečekaně a hrůzně ohlušilo sad? Byl to sýček nebo lesní výr, odbývá si lásku, nic víc, pomyslel si a celý trnul, jako by v té tmě byl neviditelně přítomen sám ďábel. A pojednou se to vytí, rozléhající se dodaleka a mrazící Míťu až do morku kostí, ozvalo někde nablízku, ve vrcholcích aleje, cosi zapraštělo a zašumělo a ďábel neslyšně přeletěl někam jinam do sadu. Tam nejdřív zaštěkal a pak začal skuhrat, naříkavě a prosebně jak dítě, plakat, plácat křídly, s trýznivou rozkoší vydávat pronikavé skřeky, výskat a smát se tak hejskovsky, jako by ho někdo lechtal a týral. Míťa se celý rozechvělý vpil očima i sluchem do tmy. Ďábel ale pojednou přestal, zajíkl se, naposled prořízl temný sad smrtelně vysíleným zaúpěním a zmizel, jako by se do země propadl. Míťa ještě několik okamžiků marně čekal, že ta milostná hrůza znova začne, ale pak se potichu vrátil domů – a celou noc se ve snu trápil všemi těmi chorobnými a odpornými myšlenkami a city, v něž se jeho láska proměnila v březnu v Moskvě.

Ráno ale, když vysvitlo slunce, jeho noční trápení se rychle rozplynulo. Vzpomněl si, jak se Káťa dala do pláče, když se pevně rozhodli, že on musí na čas odjet z Moskvy, vzpomněl si, jak nadšeně se upjala na myšlenku, že počátkem června za nimi také přijede na Krym, jak dojemně mu pomáhala s přípravami k odjezdu, jak se s ním rozloučila na nádraží… Vytáhl její fotografii a dlouho, velice dlouho upřeně hleděl na její krásnou hlavičku, udiven čistotou a jasem jejího přímého a otevřeného (maličko kočičího) pohledu… Potom jí napsal zvlášť dlouhý a zvlášť srdečný dopis, plný víry v jejich lásku, a znovu se mu vrátil ten neodbytný pocit, že Káťa je milostně a světle přítomna ve všem, čím on sám žije a z čeho se těší.

Vzpomněl si, co zakoušel, když mu před devíti lety umřel otec. To bylo také zjara. Druhý den po jeho smrti Míťa plaše, rozpačitě a s hrůzou prošel salónem, kde otec ležel na stole, vystrojený do šlechtického stejnokroje, s hrudí vysoko strmějící a s velkýma, bledýma rukama složenýma na ní, s černajícím se řídkým plnovousem a bílým nosem… a pak vyšel na schodiště, pohlédl na obrovské, zlatým brokátem obité víko rakve, stojící u dveří, a náhle si uvědomil, že na světě existuje smrt. Byla ve všem: ve slunečním světle, v jarní trávě na dvoře, v nebi i v sadě… Šel do sadu, do lipové aleje, hýřící světlem, potom do postranních alejí, ještě slunečnějších, hleděl na stromy a první bílé motýlky, slyšel první sladce se zalykající ptáky – a nic nepoznával: ve všem byla smrt, ten strašlivý stůl v salóně a brokátové víko dlouhé rakve na schodech. Už jinak než dřív, zcela jinak svítilo slunce, jinak se zelenala tráva, jiní byli motýli, nehybně sedící na jarní trávě ohřáté pouze svrchu – všechno to bylo jiné než den předtím, všecko jako by se proměnilo tou blízkostí konce světa, zuboželo a zžalostnělo i kouzlo jara, jeho věčného mládí. A trvalo to dlouho i potom, trvalo to celé jaro, tak dlouho, jak dlouho ještě bylo cítit – nebo se aspoň zdálo, že je cítit – ve vydrhnutém a mnohokrát vyvětraném domě ten strašný, odporný, nasládlý zápach…

A stejné šálení smyslů – jen zcela jiného druhu – zakoušel Míťa i teď: tohle jaro, jaro jeho první lásky, bylo také zcela jiné než všechna předešlá jara. Svět byl znova proměněný, znova plný čehosi cizího, jenže nikoli nepřátelského a strašného, ale naopak – podivně splývajícího s radostí a mládím jara. A to cizí byla Káťa, nebo spíš to nejrozkošnější na světě, co od ní Míťa chtěl a žádal. A jak teď plynuly jarní dny, žádal od ní pořád víc a víc. Teď, když byla daleko a před sebou měl pouze její obraz, obraz neexistující a jen vytoužený, zdálo se, že Káťa nijak nenarušuje to bezúhonné a krásné, co on od ní žádá, a Míťa cítil den ze dne silněji, že je přítomna ve všem, nač se podívá.

XI

S radostí se o tom přesvědčil hned v prvním týdnu svého pobytu doma. Tehdy byl teprve jakýsi předvečer jara. Seděl s knihou u otevřeného okna pokoje, mezi kmeny jedlí a borovic v zahrádce před domem, pohlížel na špinavou říčku v lukách a na vesnici ve stráni za říčkou; v prastarých břízách v sadě sousedního statku křičely dosud kavky tak, jak křičívají pouze časně zjara, bez přestání, od rána do večera se vysilovaly tou požehnanou přičinlivostí; vesnice ve stráni také ještě vypadala zpustle a šeře a zatím se tam jen vrbové pruty obalovaly nažloutlou zelení… Šel do sadu; i ten byl ještě nízký, holý a průhledný – zelenaly se jen paloučky, hustě pokryté drobnými tyrkysovými kvítky, řada akátů podél aleje se ochmýřila a bledě se bělala, maličko kvetla jen višeň v úvoze, na jižním, spodním konci sadu… Chodíval do polí, kde bylo dosud prázdno a pošmourno, strniště dosud trčela jak kartáč a vyschlé polní cesty byly ještě hrbolaté a fialové… A to vše byla nahost mládí, doby očekávání – to všechno byla i Káťa. A jenom se zdálo, že ho rozptylují děvčata, podělkářky, zabývající se na statku tou či onou prací, lidé z čeledníku, četba, procházky, chození do vsi za známými mužiky; rozhovory s matkou a vyjížďky do polí se starostou (statným a drsným vysloužilým vojákem) na dostihových dvoukolkách…

Pak uplynul ještě týden. Jednou v noci přišla průtrž mračen a potloukla, ale potom žhoucí slunce nějak náhle nabylo na síle, jaro se zbavilo své nesmělosti a bledosti a kolem se všechno začalo měnit před očima, ne ze dne na den, ale z hodiny na hodinu. Začali rozorávat strniště, obracet je v černý samet, v polích se zazelenaly meze, mladá tráva na dvoře zešťavnatěla, nebe se naplnilo sytější a jasnější modří, sad se rychle začal odívat do svěží, i na pohled měkké zeleně, šedé střapce šeříku se rozvoněly a zfialověly; na tmavozeleném, třpytivém listí sadu i na teplých skvrnách světla na pěšinách se objevila spousta velikých černých much, lesknoucích se kovovou modří. Větve jabloní a hrušní bylo ještě vidět; nepatrné, našedlé a obzvlášť měkké listí se jich sotva dotklo, ale všechny ty jabloně a hrušně, rozprostírající sítě svých větví pod ostatními stromy do všech stran, se už rozkadeřily mléčným sněhem a den ze dne byl ten sníh stále bělejší, stále hustší a stále líbezněji voněl. V tom období divů Míťa radostně a soustředěně sledoval všechny jarní proměny, které se kolem něho dály. Káťa ale nejenže se mezi nimi neztrácela a neustupovala jim, naopak – na všech měla podíl a ke všemu připojovala sebe, svou krásu, rozkvétající zároveň s rozkvétajícím jarem, s tím stále rozkošněji se bělajícím sadem a stále temněji se modrajícím nebem.

XII

A jednou, když Míťa přišel na čaj do salónu, zalitého podvečerním sluncem, znenadání uviděl u samovaru poštu, na kterou celé ráno marně čekal. Rychle přistoupil ke stolu – Káťa už mu dávno dlužila odpověď aspoň na jeden z těch dopisů, které jí poslal – a nápadně jasně mu bleskla do očí nevelká elegantní obálka, nadepsaná bezmocným, známým písmem. Popadl ji, vykročil z domu a zamířil do sadu, do hlavní aleje. Došel do nejvzdálenějšího konce sadu, do míst, kde jej protínal úvoz, zůstal stát, rozhlédl se a rychle obálku roztrhl. Dopis byl krátký, všeho všudy pár řádek, ale Míťa jej musel přečíst pětkrát, než mu konečně porozuměl – tak mu bušilo srdce. „Můj milovaný, můj jediný!“ četl znova a znova a země mu při těch výkřicích odplouvala pod nohama. Zvedl oči – nad sadem vítězoslavně a radostně zářilo nebe, sad kolem dokola zářil svou sněžnou bělostí, slavík, tušící už podvečerní chládek, se vší sladkostí slavičího sebezapomnění zřetelně a silně tloukl ve svěží zeleni vzdálených keřů –, a krev se mu vytratila z tváře a po vlasech jako by mu přeběhli mravenci…

Domů šel zvolna – pohár jeho lásky byl plný až po okraj. A právě tak opatrně nosil tu lásku v sobě i v následujících dnech, tiše a šťastně čekaje na další dopis.

XIII

Sad se odíval nejrozmanitějšími barvami.

Obrovský starý javor, strmící nad celým jižním koncem sadu a odevšad viditelný, byl teď ještě větší a ještě viditelnější – oblékl se do syté svěží zeleně.

Vyšší a patrnější byla i hlavní alej, do níž Míťa stále hleděl ze svých oken: koruny jejích starých lip, které se také, třebaže dosud jen průzračně, pokryly vzorkem mladého listí, pozvedly se a rozklenuly nad sadem jako světle zelený řetěz.

A pod javorem, pod alejí ležela souvislá vrstvička kadeřavého, přelíbezně vonícího švestkového květu.

A to všechno – obrovský a pyšný vrchol javoru, světle zelený řetěz aleje, svatební bělost jabloní, hrušní a střemch, slunce, nebeská modř, i všechno, co se rozrůstalo v sadu u země, v úvoze, podél postranních alejí, pěšinek a pod podezdívkou jižní zdi domu – keře šeříku, akáty a rybízy, lopuchy, kopřivy a černobýl – to všechno překvapovalo svou hustotou, novostí a svěžestí.

Na čistém zeleném dvoře začalo být nějak méně místa právě kvůli vegetaci, valící se sem ze všech stran, dům byl jakoby menší a hezčí. Jako když očekává hosty – celé dny byla ve všech pokojích otevřena okna i dveře: v bílém salónu, v modrém a staromódním přijímacím pokoji, v malém pohovkovém pokojíku, též modrém a ověšeném oválnými miniaturami, i ve slunné knihovně – velkém a prázdném rohovém pokoji se starými ikonami na čestném místě a s nízkými jasanovými skříněmi na knihy kolem stěn. A ze všech stran do místností svátečně nahlížely různě zelené stromy, které se přiblížily k domu, jedny světlé a jiné zas tmavé, s jasnou modří mezi větvemi.

Dopis však nepřicházel. Míťa znal Kátinu liknavost k psaní dopisů, i to, jak jí bylo vždy zatěžko posadit se k psacímu stolu, najít pero, papír, obálku, koupit známku… Rozumné úvahy mu ale opět v ničem nepomáhaly. Zmizela ta šťastná, ba dokonce pyšná jistota, s níž před několika dny čekal na další dopis – trápil se a znepokojoval pořád víc. Vždyť po takovém dopise, jako byl první, mělo vzápětí následovat něco ještě krásnějšího a radostnějšího. Káťa ale mlčela.

Řidčeji začal chodit do vsi i jezdit do polí. Sedával v knihovně a listoval v časopisech, které už desítky let žloutly a přesychaly ve skříních. V časopisech byla spousta krásných veršů starých básníků, úchvatných slok, hovořících téměř vždy o jediném – o tom, čeho jsou plné všechny verše a písně od počátku světa, čím teď žila i jeho duše a co mohl beze změny tak či onak vztahovat na sebe sama, na svou lásku a na Káťu. A tak celé hodiny sedával v křesle u otevřené skříně a trýznil se tím, že znova a znova četl:

Lidé spí, má nejbližší, pojď se mnou v stinný sad!

Lidé spí, jen hvězdy nás tam mohou uhlídat…

Všechna ta čarovná slova, všechny ty výzvy byly jako jeho vlastní, jako by teď mířily a obracely se jen k jedné jediné, k té, kterou Míťa ustavičně viděl ve všem a všude, a chvílemi zněly téměř hrozivě:

V zrcadle vody nehnuté

mávají křídly labutě –

čeří se řeka daleká:

Ó přijď! Hle, nebe hvězdnaté je,

listí se zpolehounka chvěje

a připlouvají oblaka…

Se zavřenýma očima a celý strnulý si několikrát po sobě opakoval toto volání, vábení srdce, přeplněného silou lásky a prahnoucího po svém vítězství, po blaženém rozhřešení. Potom dlouho hleděl před sebe, naslouchal hlubokému vesnickému tichu, obklopujícímu dům – a s hořkostí vrtěl hlavou. Ne, neozývala se, mlčky zářila kdesi tam, ve světě cizí a daleké Moskvy! – A znova opadala něha v srdci – znova narůstalo a rozmáhalo se to hrozivé, zlověstné a zapřísahající:

Ó přijď! Hle, nebe hvězdnaté je,

listí se zpolehounka chvěje

a připlouvají oblaka…

XIV

Jednou, když si po obědě zdříml – obědvali v poledne –, vyšel Míťa z domu a loudavě se vydal do sadu. Často tam pracovala děvčata, okopávala jabloně, a našel je při práci i teď. Míťa si k nim šel sednout a popovídat si s nimi – už se z toho málem stal zvyk.

Den byl horký a tichý. Míťa celou cestu kráčel ve stínu aleje a dodaleka viděl kolem sebe zkadeřené sněhobílé větve. Zvlášť hojný a hustý byl hruškový květ a smíšením této bělosti s ostrou modří nebe vznikal fialový odstín. Jak hrušně, tak jabloně kvetly a opadávaly, přerytá země pod nimi byla celá poseta povadlými lístky. V teplém vzduchu bylo cítit jejich nasládlou, jemnou vůni zároveň s pachem rozpáleného a pařícího se hnoje na dobytčím dvoře. Chvílemi připlul mráček, modré nebe potemnělo a teplý vzduch a pachy tlení byly ještě jemnější a nasládlejší. A celé to vonné teplo toho jarního ráje ospale a blaženě bzučelo včelami a čmeláky, bořícími se do jeho medového, kadeřavého sněhu. A po celý čas, v blažené denní nudě, hned tam, hned jinde, tloukl ten či onen slavík.

Alej v dálce končila vraty na humna. Nalevo, v rohu sadového náspu, černala se smrčina. Mezi jabloněmi bylo u smrčiny vidět dvě děvčata. Míťa k nim jako vždy zahnul z prostředka aleje, v předklonu kráčel uprostřed nízkých a rozložitých větví, které se něžně dotýkaly jeho tváře a voněly po medu a jakoby i po citrónech. A jako vždy jedna z nich, zrzavá a hubená Soňka, se bláznivě rozesmála a dala do křiku, sotva ho uviděla.

„Hej, pán jde!“ vykřikla s předstíraným leknutím, seskočila ze silné hrušňové větve, na níž odpočívala, a vrhla se k lopatě.

Druhá dívka, Glaška, se naopak zatvářila, že Míťu vůbec nepozoruje, a beze spěchu zapřela o železný rýč nohu v měkké bačkoře z černé plsti, za jejíž okraj napadaly bílé lístky, energicky začala vrážet rýč do země, obracet odrýpnuté pláty prsti a zpívat silným a příjemným hlasem: „Ach ty sade, ty můj sade, pro koho ty kveteš!“ Byla urostlá, statná a vždy vážná.

Míťa k nim došel a sedl si na Soňčino místo, na starou hrušňovou větev, spočívající na podpěře. Soňka se po něm temperamentně podívala a hlasitě, se strojenou prostořekostí a veselostí, se zeptala:

„Zrovna jste vstal, co? Dejte pozor, ať něco nezaspíte!“

Míťa se jí líbil, a přestože se to všemožně snažila nedat najevo, nedokázala to, chovala se v jeho přítomnosti rozpačitě, vykládala, co jí slina na jazyk přinesla, a vždycky dělala nějaké narážky, poněvadž nejasně tušila, že roztržitost, s níž Míťa vytrvale přichází a odchází, není jen tak. Podezírala Míťu, že žije s Parašou nebo se o to aspoň snaží, žárlila a mluvila s ním hned vlídně, hned zas příkře, jednou na něho hleděla roztouženě, netajila své city, jindy zas odměřeně a nepřátelsky. A to vše Míťovi přinášelo zvláštní uspokojení. Dopis pořád a pořád nepřicházel a on teď nežil, jenom existoval ze dne na den v ustavičném očekávání, stále víc se trápil jak tím čekáním, tak tím, že neměl s kým se podělit o tajemství své lásky a trýzně, že neměl s kým popovídat si o Kátě a svých nadějích na Krym, a proto mu Soňčiny narážky na jakousi lásku byly příjemné; přece jen se ty hovory nějak týkaly toho, co skrýval a co trápilo jeho srdce. Vzrušovalo ho i to, že Soňka je do něho zamilovaná, a proto ho snad dokáže i částečně pochopit, což z ní dělalo jakousi tajnou podílnici milostného života jeho srdce, a dokonce mu občas dávalo zvláštní naději, že v Soňce lze najít ne-li důvěrnici svých citů, tedy aspoň jistou náhradu za Káťu.

Tentokrát se Soňka, aniž to sama tušila, opět dotkla jeho tajemství: „Dejte pozor, ať něco nezaspíte!“ Rozhlédl se kolem sebe. Souvislá tmavozelená houšť smrčiny, zvedající se před ním, zdála se v tom jasném dni téměř černá a v jejích ostrých vrcholcích prosvítala zvlášť nádherná modř nebe. Mladá zeleň lip, javorů a jilmů, skrz naskrz prosvětlená sluncem, které jí všude pronikalo, vytvářela nad celým sadem lehkou, radostnou stříšku a vrhala na trávu, na pěšiny a na palouk pestré stíny a výrazné skvrny; horký a vonný květ, bělající se pod tou stříškou, vypadal jak z porcelánu a svítil na místech, kde k němu také pronikalo slunce. Míťa se proti své vůli usmál a zeptal se Soňky:

„Co už tak mohu zaspat? To je právě nejhorší, že já nemám ani co.“

„Jen mlčte, nedušujte se, já vám to tak věřím!“ křikla vesele a hrubě Soňka a opět v Míťovi vyvolala spokojenost svou neochotou uvěřit, že nemá žádné milostné zástoje. Pojednou se rozkřikla znova a začala odhánět rezavé telátko s bílou kudrnatou srstí na čele, které pomalu vyšlo ze smrčiny, zezadu se k ní přitočilo a začalo jí žvýkat obrubu kartounových šatů:

„Hrom aby tě vzal! Tohle nadělení mi byl pámbu ještě dlužen!“

„Je to pravda, že máš nápadníka?“ řekl Míťa, který nevěděl, co říct, a chtěl pokračovat v hovoru. „Prý je to hezký chlapec, z bohaté chalupy, a tys mu dala košem, otce nechceš poslechnout…“

„Bohatý je, ale přitroublý, brzo se mu v hlavě smráká,“ odpověděla pohotově Soňka, trochu polichocena. „Kdo ví, jestli si nemyslím na někoho jiného…“

Vážná a zamlklá Glaška ani na chvilku nenechala práce a potřásla hlavou:

„Ty taky semeleš páté přes deváté, holka!“ řekla tiše. „Žvaníš tady, co ti slina na jazyk přinese, ale počkej, až se to po vsi rozkřikne…“

„Mlč, nekdákej!“ zvolala Soňka. „Copak jsem malá, abych se bála?“

„A na kohopak jiného si myslíš?“ zeptal se Míťa.

„Nic naplat, musím se přiznat!“ řekla Soňka. „Zamilovala jsem se do vašeho dědy pasáka. Jak ho uvidím, celou mě horko poleje! Nejsem o nic horší než vy, taky nejradši jezdím na starých koních,“ udělala zřejmě narážku na dvacetiletou Parašu, kterou už ve vsi pokládali za starou pannu. A pojednou kurážně odhodila rýč, jako by jí na to tajná zamilovanost mladého pána dávala jisté právo, sedla si na zem, natáhla a maličko roztáhla nohy ve starých, neforemných nízkých holínkách a strakatých vlněných punčochách a bezmocně svěsila ruce.

„Achich, nic jsem nedělala a celá jsem udřená!“ zvolala se smíchem. „Holínky mám roztrhané,“ zazpívala pronikavě –

Holínky mám roztrhané,

ale špičky lakované –

a znova se smíchem zvolala:

„Pojďte si se mnou odpočinout do salaše, ke všemu jsem svolná!“

Ten smích Míťu nakazil. Se širokým a trapným úsměvem seskočil z větve, přistoupil k Soňce, lehl si a položil jí hlavu na kolena. Soňka ji shodila a on ji tam položil znova, opět uvažuje ve verších, které v posledních dnech tolikrát četl:

Hle, jak růže, šťastná celá,

samet plátků rozevřela,

rosou ovlažila květ –

nekonečný, nepoznaný,

líbezný a požehnaný

přede mnou je lásky svět…

„Nechte mě!“ rozkřikla se Soňka, už opravdu vylekaná, a pokoušela se mu hlavu zvednout a odstrčit. „Nebo budu křičet, že všichni vlci v lese zavyjí! Nic pro vás nemám – bejvávalo, jenže s vodou uplavalo!“

Míťa zavřel oči a mlčel. Slunce, drolící se v listí, ve větvích a hruškových květech, zbarvovalo mu a lechtalo obličej horkými skvrnami. Soňka ho něžně a vztekle zatahala za tuhé a černé vlasy – „Hotové koňské žíně!“ zvolala – a zakryla mu obličej čepicí. V týle cítil její nohy – ženské nohy, nejstrašnější věc na světě! – dotýkal se jím jejího břicha, cítil vůni kartounové sukně a blůzky, a to vše splývalo s kvetoucím sadem a Káťou; toužebné klokotání slavíků v dálce i nablízku, neumlkající a smyslně ospalý bzukot nesčíslných včel, teplý medový vzduch, a dokonce i pouhý pocit země pod zády ho trýznil a týral touhou po jakémsi nadlidském štěstí. A náhle ve smrčině něco zašustilo, vesele a zlomyslně se zachechtalo, a pak se halasně rozlehlo: „Ku-ku! Ku-ku!“ – tak děsivě a zvučně, tak blízko a tak zřetelně, že bylo slyšet ropot a chvění ostrého jazýčku, a touha po Kátě, touha a žádost, aby mu stůj co stůj a neprodleně to nadlidské štěstí dala, zmocnila se ho tak nepříčetně, zuřivě a prudce, že Míťa k velkému překvapení Soňky naráz vyskočil a dlouhými kroky odešel.

Zároveň s tím nepříčetným přáním a touhou po štěstí si při tom halasném hlasu, který se mu pojednou tak strašně zřetelně rozlehl ve smrčině přímo nad hlavou a který jako by do dna rozevřel lůno celého toho jarního světa, náhle uvědomil, že dopis nepřijde a nemůže přijít, že v Moskvě se něco stalo nebo co nevidět stane, a on že je ztracen, že je s ním amen!

XV

V domě na okamžik zůstal stát v salóně před zrcadlem. Má pravdu, pomyslel si, oči mám doopravdy šílené, když už ne zrovna byzantinské. A ta hubenost, drsná a kostnatá neohrabanost, obočí nasupená a temná jak uhel, černé tuhé vlasy, opravdu hotové koňské žíně – jak že to ta Soňka řekla?

Za ním se ozval rychlý dupot bosých nohou. Zrozpačitěl a otočil se.

„Vy jste jistě zamilovaný, že pořád koukáte do zrcadla,“ řekla s žertovnou přívětivostí Paraša, která kolem běžela s kypícím samovarem v rukou na balkón.

„Mamá se po vás sháněla,“ dodala, zprudka postavila samovar na stůl prostřený k čaji, otočila se a rychle a pátravě na Míťu pohlédla.

Všichni to vědí, všichni to tuší! pomyslel si Míťa a s nechutí se zeptal:

„A kde je?“

„U sebe v pokoji.“

Slunce, které obešlo dům a putovalo už na západní nebe, oslnivě nahlíželo pod borovice a jedle, zastiňující balkón jehličnatými větvemi. Keře brslenu se pod nimi třpytily také zcela letně a jako skleněné. Na stole, pokrytém lehkým stínem a tu a tam i horkými skvrnami světla, zářil ubrus. Vosy kroužily nad košíčkem s bílým chlebem, nad broušenou miskou se zavařeninou, nad sklenicemi. A celá ta scéna promlouvala o krásném vesnickém létě a o tom, jak šťastný a bezstarostný by člověk mohl být. Aby tam byl dřív, než přijde matka, která samozřejmě chápe jeho rozpoložení stejně dobře jako ostatní, a aby ukázal, že v srdci vůbec nemá žádná tíživá tajemství, šel Míťa ze salónu do chodby, do níž ústily dveře z jeho, matčina a ještě dalších dvou pokojů, kde v létě bydleli Aňa a Kosťa. V chodbě bylo šero; v pokoji Olgy Petrovny namodralé světlo. Celý pokoj byl útulně přeplněn nejstarším nábytkem, který v domě byl: prádelníky a truhlami, velkou postelí a skříňkou na svaté obrazy, před níž jako obvykle hořela lampička, třebaže Olga Petrovna nikdy neprojevovala obzvláštní zbožnost. Za otevřenými okny, na zpustlém záhonu před vchodem do hlavní aleje ležel široký stín a za ním se svátečně zelenal a bělal prudce ozářený sad. Olga Petrovna, silná, štíhlá, černovlasá a vážná čtyřicetiletá žena, měla obrýlené oči skloněné k háčkování a té dávno zevšednělé vyhlídce nevěnovala pozornost. Seděla v křesle u okna a rychle pohybovala háčkem.

„Sháněla ses po mně, mamá?“ řekl Míťa, když vešel, a zůstal stát na prahu.

„Ale ne, chtěla jsem tě jen vidět. Vídám tě teď skoro jen u oběda, jindy ne,“ odpověděla Olga Petrovna nějak nezvykle klidně a pokračovala v práci.

Míťa si vzpomněl, jak devátého března Káťa řekla, že má strach z jeho matky, sama neví proč, vzpomněl si na utajený, kouzelný význam, který její slova nepochybně měla… Trapně vyhrkl:

„Chtělas mi ale něco říct, ne?“

„Vlastně nic, jen se mi zdá, že se v posledních dnech nějak nudíš,“ řekla Olga Petrovna. „Co kdyby sis někam vyjel… třeba k Meščerským… Tam mají dům plný nevěst,“ dodala s úsměvem, „a vůbec je to, myslím, velice milá a pohostinná rodina.“

„Některý den tam docela rád zajedu,“ odpověděl Míťa s přemáháním. „Pojďme ale raději na čaj, na balkóně je tak pěkně… Můžeme si tam popovídat,“ řekl, poněvadž náramně dobře věděl, že matka – při své bystrosti a zdrženlivosti – nebude se už k tomu zbytečnému hovoru vracet.

Na balkóně seděli skoro do západu slunce. Když dopili čaj, matka pokračovala v háčkování a hovoru o sousedech a hospodářství, o Aně a Kosťovi – Aňa má zas v srpnu reparát! Míťa poslouchal, chvílemi odpovídal, ale celou dobu měl podobný pocit jako před odjezdem z Moskvy – že je opět jako zmámený nějakou těžkou nemocí.

Večer pak chodil bez přestání asi dvě hodiny sem tam po domě, přes salón do přijímacího pokoje, odtud do pohovkového a do knihovny, až k jižnímu oknu, otevřenému do sadu. V oknech salónu a přijímacího pokoje měkce rudl západ mezi větvemi borovic a jedlí, ze dvora bylo slyšet hlasy a smích čeledi, scházející se k večeři. Do hloubi pokojů i do okna knihovny hleděla jednotvárná a bezbarvá modř večerního nebe a nad ní tkvěla nehybná růžová hvězda; na pozadí modři se malebně rýsoval zelený vrchol javoru a jakoby zimní bělost všeho, co v sadě kvetlo. A on chodil a chodil, vůbec už mu nezáleželo na tom, jak si to budou v domě vykládat. Zuby měl zaťaté, až ho bolela hlava.

XVI

Od toho dne si přestal všímat všech změn, které do jeho okolí přinášelo nadcházející léto. Viděl je, a dokonce i cítil, ale samy o sobě pro něho ztratily cenu, kochal se jimi pouze trýznivě: čím krásněji kolem bylo, tím hůř se cítil. Z Káti se už stalo skutečné šálení smyslů; Káťa teď byla ve všem a za vším, až to nebylo hezké, a jak se s každým dnem stále strašněji potvrzovalo, že už pro něho, pro Míťu neexistuje, že se jí už zmocnil někdo cizí, že dává někomu jinému sebe i svou lásku, která měla cele patřit jemu, Míťovi, všechno na světě mu začalo připadat zbytečné a trýznivé, a tím zbytečnější, čím to bylo krásnější.

V noci skoro nespal. Kouzlo těch měsíčných nocí se nedalo k ničemu přirovnat. Mléčný sad byl v noci klidný a nehybný. Ostražití, něhou se zalykající noční slavíci zpívali o překot a soutěžili mezi sebou sladkostí a křehkostí písní, jejich čistotou, důkladností a zvučností. A tichý, jemný, dočista bledý měsíc stál nízko nad sadem a věčně jej provázelo drobné, nevýslovně půvabné zčeření namodralých mračen. Míťa spal při nezatažených oknech a sad a měsíc do nich celou noc hleděly. A pokaždé když otevřel oči a zahleděl se na měsíc, hned jako posedlý v duchu volával: „Káťo!“ – s takovým vzrušením a takovou bolestí, že ho to samotného zaráželo: čím vlastně mu měsíc mohl Káťu připomínat, a přece mu ji připomínal, něčím mu ji připomínal a nejvíc ho udivovalo, že dokonce čímsi viditelným! Chvílemi ale neviděl prostě nic: touha po Kátě, vzpomínky na to, co mezi nimi bylo v Moskvě, přepadaly ho s takovou naléhavostí, že se celý třásl jako v zimnici a prosil boha – běda, vždy marně! – aby ji spatřil vedle sebe, tady na posteli, třeba ve snu. Jednou v zimě s ní byl ve Velkém divadle na Faustovi se Sobinovem a Šaljapinem. Sám nevěděl, proč mu ten večer všechno připadalo obzvlášť úchvatné: jak světlá propast, zející pod nimi a sálající už a dýchající množstvím lidí, tak červeně sametová, zlacená poschodí lóží, přeplněná třpytnými toaletami, tak i perlová zář gigantického lustru nad tou hlubinou, i tóny předehry, linoucí se daleko dole zpod taktovky kapelníka, hned hřímavé a ďábelské, hned zas nekonečně něžné a smutné: „Žil kdysi v Thule dobrý král…“ Po představení doprovodil Káťu velice mrazivou měsíčnou nocí na Kislovku a tenkrát u ní seděl zvlášť dlouho, víc než jindy se vyčerpal polibky a odnesl si s sebou hedvábnou stuhu, kterou si Káťa na noc svazovala cop. Teď, v těchto trýznivých květnových nocích, dospěl tak daleko, že nebyl s to bez rozechvění pomyslet ani na tu stuhu, ležící v jeho psacím stole.

Přes den spal a pak odjížděl na koni do vesnice, kde byla železniční zastávka a pošta. Dny byly stále plné pohody. Zapršelo, přehnaly se bouřky a lijáky a znova zazářilo horké slunce, neúnavně pokračující ve svém kvapném díle v sadech, polích a lesích. Sad odkvétal a opadával, ale zato byl stále hustší a temnější. Lesy už tonuly v nesčíslných květech a vysoké trávě, a jejich zpěvná hlubina ustavičně zvala hlasy slavíků a kukaček do svého zeleného středu. Nahota polí už byla tatam – zcela je pokrylo různě bohaté vzklíčené osení. A Míťa do těch lesů a polí mizel na celé dny.

Příliš se začal hanbit za to, že každé ráno okouní na balkóně nebo uprostřed dvora a bezvýsledně čeká, až přijede starosta nebo čeledín z pošty. A starosta a čeledíni neměli ostatně vždycky čas jezdit osm verst kvůli hloupostem. Začal tedy jezdit na poštu sám. I on se však pokaždé vracel domů jen s číslem orelských novin nebo s dopisem od Ani či Kosti. A jeho trýzeň začala dostupovat krajních mezí. Pole a lesy, jimiž jezdil, skličovaly ho svou krásou a svým štěstím tak, že začal cítit kdesi na prsou přímo fyzickou bolest.

Jednou navečer se vracel z pošty přes opuštěnou sousední usedlost, stojící ve starém parku, který splýval s okolním březovým lesem. Jel po tabulkové třídě, jak mužici hlavní aleji té usedlosti říkali. Tvořili ji dvě řady obrovských černých smrků. Byla majestátně ponurá a široká, celá pokrytá silnou vrstvou rezavého a kluzkého jehličí, a vedla k starodávnému domu, stojícímu až na samém konci jejího koridoru. Červený, střídmý a klidný svit slunce, zapadajícího vlevo za parkem a za lesem, mezi kmeny zešikma ozařoval spodní část tohoto koridoru a třpytil se na jeho zlatisté jehličnaté podestýlce. A kolem dokola panovalo tak začarované ticho – jen slavíci tloukli z jednoho konce parku na druhý –, tak sladce voněly smrky a jasmín, jehož keře obklopily dům ze všech stran, tak velké, nějaké cizí a dávné štěstí z toho ze všeho Míťa vycítil a tak strašlivě jasně se před ním na obrovském sešlém balkóně mezi keři jasmínu pojednou objevila Káťa jako jeho mladá žena, že si sám uvědomil, že mu smrtelná bledost stahuje tvář, a odhodlaně, nahlas, na celou alej řekl:

„Jestli do týdne nedostanu dopis – zastřelím se!“

XVII

Na druhý den vstal velice pozdě. Po obědě seděl na balkóně, na kolenou držel knihu, hleděl na potištěné stránky a tupě přemítal: mám jet na poštu, nebo ne?

Bylo horko, bílí motýli kroužili ve dvojicích nad prohřátou trávou a brslenem, lesknoucím se jak sklo. Pozoroval motýly a znova se ptal sám sebe: mám jet, nebo je lepší s tím potupným ježděním naráz skoncovat?

Ve vratech se objevil starosta, přijíždějící zpod kopce na hřebci. Pohlédl na balkón a zamířil rovnou k Míťovi. Když se přiblížil, zarazil koně a řekl:

„Dobré jitro přeju. Pořád čtete?“

A ušklíbl se a rozhlédl se kolem.

„Maminka spí?“ zeptal se ztlumeným hlasem.

„Myslím, že spí,“ odpověděl Míťa. „Copak je?“

Starosta chvilku mlčel a pojednou vážně řekl:

„Což o to, mladý pane, knížka je dobrá věc, ale všechno má svůj čas. Proč tu žijete jako mnich? Copak je málo ženských, málo holek?“

Míťa se neozval a sklopil oči do knihy.

„Kde jsi byl?“ zeptal se a nepohlédl na něho.

„Na poště,“ řekl starosta. „A to se ví, žádné dopisy tam nebyly, jenom noviny.“

„Proč – ‚to se ví‘?“

„Poněvadž – jak to vypadá – pořád ještě píše a není s tím hotová,“ odpověděl starosta hrubě a posměvačně, uražen tím, že se s ním Míťa nedal do řeči. „Račte si je vzít!“ řekl a podal Míťovi noviny; potom pobídl koně a odjel.

Zastřelím se! rozhodl se Míťa pevně. Hleděl přitom do knihy a nic neviděl.

XVIII

Míťovi samotnému muselo být jasné, že si ani představit nelze nic brutálnějšího než právě tohle: zastřelit se, roztříštit si lebku, rázem přervat tlukot silného mladého srdce, přervat myšlenky i city, ohluchnout, oslepnout, odejít z tohoto nevýslovně krásného světa, který se mu teprve teď celý otevřel, okamžitě a navždy se zbavit veškeré účasti na témž životě, ve kterém je Káťa i nadcházející léto, kde je nebe, oblaka, slunce, teplý vítr, obilí na polích, vesnice, děvčata, matka, statek, Aňa, Kosťa, verše ve starých časopisech a někde tam – Sevastopol, Bajdarská brána, parné šeříkové kopce v borových a bukových lesích, oslnivě bílá a dusná silnice, parky v Livadii a v Alupce, rozžhavený písek u zářivého moře, opálené děti, koupající se opálené ženy – a znova Káťa v bílých šatech, pod bílým slunečníkem, sedící na oblázcích až u vln, oslepujících svým leskem a vyvolávajících bezděčný úsměv bezdůvodného štěstí…

Bylo mu to jasné, ale co měl dělat? Jak a kudy se vymanit z toho začarovaného kruhu, kde cítil trýzeň a bezvýchodnost tím větší, čím víc krásy bylo kolem něho? Právě to bylo nad jeho síly – totéž štěstí, jímž ho svět skličoval a jemuž se nedostávalo čehosi nejnutnějšího.

A tak se ráno probouzel a ze všeho nejdřív mu padlo do očí radostné slunce; první, co slyšel, bylo radostné, od dětství známé vyzvánění z vesnického kostela – tam, za sadem plným rosy, stínu a třpytu, plným ptáků a květů; radostné a milé byly i žlutavé tapety na zdech, pořád ty, které žlutě svítily i za jeho dětských let. Hned nato mu ale, opojně a děsivě, projelo celým srdcem pomyšlení: Káťa! Jitřní slunce blyštělo jejím mládím, svěžest sadu byla její svěžest; všechno to veselé a čtveračivé, co bylo ve vyzvánění zvonů, znělo i krásou a půvabem jejího obrazu, tapety po dědečkovi se dožadovaly, aby s Míťou sdílela celý ten drahý a starodávný vesnický život, jímž na tomto statku a v této době žili a umírali jeho otcové a dědové. A Míťa odhazoval pokrývku, vyskakoval z postele jen v košili, s rozhaleným límcem, hubený a dlouhonohý, ale přesto silný, mladý a zahřátý spánkem, chvatně vytahoval zásuvku psacího stolu, bral do ruky fotografii s věnováním, lačně a tázavě na ni hleděl a stál jako solný sloup. Všechno kouzlo, všechna grácie, všechno to nevysvětlitelné, zářivé a vábivé, co je v dívkách a v ženách, bylo v té trochu záludné hlavičce, v jejím účesu a nepatrně vyzývavém a zároveň nevinném pohledu! Ten pohled však zářil tak záhadně a s tak nezlomně veselou zamlklostí – kde měl vzít sílu, aby jej snesl, tak blízký a tak vzdálený, a teď snad už i navždy cizí, pohled, který mu odhalil tak nevýslovné štěstí života a tak nestoudně a strašně ho oklamal?

Ten večer, když se na koni vracel z pošty přes Šachovskoje, přes tu opuštěnou starobylou usedlost s alejí černých smrků, vyjádřil velice přesně svým nenadálým výkřikem, který ho samotného překvapil, tu krajní vyčerpanost, k níž dospěl. Když stál pod oknem pošty a pozoroval ze sedla, jak se poštmistr bezvýsledně přehrabuje v haldě novin a dopisů, uslyšel za sebou rachocení vlaku přijíždějícího do stanice a ten rachot a pach kouře z lokomotivy ho rozechvěl štěstím vzpomínky na Kurské nádraží a na Moskvu vůbec. A když cestou z pošty jel přes vesnici, v každé nepříliš vysoké dívce, která šla před ním – v pohybu jejích stehen – snažil se postihnout něco, co připomínalo Káťu. V polích potkal čísi trojku – v tarantasu, s nímž rychle uháněla, mihly se dva kloboučky, jeden dívčí, a on div nevykřikl: Káťo! Bílé květy na mezi se okamžitě spojovaly s pomyšlením na její bílé rukavičky a modré podléšky s barvou jejího závoje… A když se zapadajícím sluncem vjížděl do bachovského, suchá a sladká vůně smrků a nádherná vůně jasmínu mu navodily tak ostrý pocit léta a něčího starodávného letního života v té bohaté a krásné usedlosti, že sotva pohlédl na rudozlaté večerní světlo v aleji a na dům, stojící v její hloubi, ve stmívajícím se stínu, spatřil pojednou Káťu, jak v plném květu ženského půvabu schází z balkónu do sadu, a viděl ji skoro stejně zřetelně jako dům a jasmín. Dávno už ztratil představu, jak skutečně vypadá, den ze dne se mu zjevovala nezvyklejší a stále víc proměněná – a toho večera její proměna dosáhla takového stupně a tak triumfální vítězoslávy, že se Míťa vyděsil ještě víc než v to poledne, kdy nad ním z ničeho nic zakukala kukačka.

XIX

A přestal jezdit na poštu, zoufalým a krajním vypětím vůle se přinutil s tím ježděním skoncovat. Přestal i sám psát. Vždyť už všechno vyzkoušel a všechno napsal: jak bouřlivá ujištění o své lásce, takové, jaká dosud na světě nebyla, tak ponižující a úpěnlivé prosby o lásku její, nebo třeba jen o „přátelství“, i bezostyšné výmysly o tom, že je nemocen, že píše v posteli – s cílem, aby v ní vzbudil alespoň nějakou pozornost ba dokonce i výhrůžné narážky na to, že mu, jak se zdá, zbude jen jediná možnost: zbavit Káťu a „šťastnější soky“ své přítomnosti na tomto světě. A když přestal psát a vymáhat odpověď a ze všech sil se donutil na nic nečekat (přese všechno ale s tajnou nadějí, že dopis přijde právě tehdy, kdy člověk oklame osud buď tím, že bude lhostejnost šikovně předstírat, nebo kdy skutečně ke lhostejnosti dospěje), když se všemožně snažil na Káťu nemyslet a všemožně hledal, jak se před ní zachránit, začal znova číst, co mu přišlo do ruky, jezdit se starostou dohlížet na hospodářství do sousedních vsí a v skrytu duše sám sebe ustavičně přesvědčovat: vždyť je to jedno, ať se děje, co se děje!

Jednou se vraceli se starostou z osamělého dvora, jeli na dvoukolce a rychle jako vždy. Oba seděli nahoře, starosta vpředu – držel opratě –, Míťa za ním a oba nadskakovali při nárazech, zvlášť Míťa, který se pevně držel polštářování a chvílemi zíral na starostův červený zátylek, chvílemi na pole, poskakující před očima. Když přijeli k domu, starosta povolil opratě a jel krokem. Začal si balit cigaretu, zašklíbil se do otevřeného pytlíku na tabák a řekl:

„Tuhle jste se, mladý pane, urazil, a docela zbytečně. Copak to není pravda, co jsem vám řekl? Knížka je dobrá věc, proč si ve volné chvilce něco nepřečíst, jenže ta vám neuteče a člověk musí vědět, kdy je na co čas.“

Míťa se začervenal a náhle, až ho to samotného překvapilo, odpověděl s chtěnou prostotou a trapným úsměvem:

„Nějak mi tu nikdo nepadl do oka…“

„Jak to?“ řekl starosta. „Tolik ženských, tolik holek!“

„Holky jen špásují,“ odpověděl Míťa a snažil se mluvit stejným tónem jako starosta. „Od těch se nedá nic čekat.“

„Ba ne, nešpásují, to jen vy to s nimi neumíte,“ řekl starosta, jako když ho chce poučit. „A hlavně nesmíte být lakomý. Suchá lžíce hubu odře.“

„Lakomý bych nebyl, což o to. Jen kdyby to k něčemu vedlo,“ odpověděl pojednou Míťa beze studu.

„Když nebudete, všechno půjde jak po drátku,“ řekl starosta zapaluje si, a pokračoval jakoby trochu uraženě: „Mně nejde o nějaký ten váš rubl nebo dárek, ale chtěl bych vám prokázat laskavost. Pořád koukám – mladý pán se tu nudí! To ne, říkám si, to se tak nesmí nechat. Na své pány já vždycky myslím v první řadě. Jsem přece u vás už druhý rok a zaplať pánbůh, ani od vás, ani od milostpaní jsem špatného slova neslyšel. Vemte si třeba tohle: myslíte, že druhým záleží na panském dobytku? Napase se – dobře, nenapase – čert ho vzal! To u mne neexistuje. Mně je dobytek nade všecko. I těm dětem to říkám: stavte se na uši, ale dobytek se musí dosyta napást!“

Míťa už začal uvažovat, jestli starosta něco nepil, ale ten pojednou opustil uraženě důvěrný tón, tázavě se na Míťu podíval přes rameno a řekl:

„Co takhle Alenka? Ta se vám nelíbí? Ženička je to jak jehla, mlaďounká, muže má na šachtě… To se ví, je potřeba jí strčit nějakou tu hloupost. No řekněme, všechno dohromady vás to přijde na pětku. Rublík, dejme tomu, pro ni na pohoštění, a dva – na ruku. No a mně něco na tabáček…“

„To už je detail,“ odpověděl Míťa opět proti své vůli. „O které Alence to ale vlastně mluvíš?“

„No z hájovny, to dá rozum,“ řekl starosta. „Copak ji neznáte? Švagrová toho nového hajného. Určitě jste ji minulou neděli viděl v kostele. Hnedka mě to napadlo, rovnou tam: to by tak bylo něco pro našeho mladého pána! Je teprv druhý rok vdaná, chodí jak ze škatulky…“

„Nu což,“ odpověděl Míťa a ušklíbl se, „tak to zařiď.“

„Dobrá, postarám se o to,“ řekl starosta a chopil se opratí. „Některý den se jí přeptám. Vy ale zatím taky nespěte. Zítra bude u vás v sadě opravovat s ostatními děvčaty násep, tak do sadu zajděte… A ta knížka, ta vám neuteče, v Moskvě se, panečku, ještě načtete…“

Pobídl koně a dvoukolka se opět roztřásla a začala nadskakovat. Míťa se pevně držel polštářování, a aby se nemusel dívat na starostův silný červený krk, hleděl do dálky, přes stromy svého sadu a přes vrbové proutí vesnice rozložené na svahu nad řekou až k říčním loukám. Něco krutě nečekaného, nechutného a zároveň takového, že se mu z toho po celém těle rozlévala mrazivá tesknota, bylo už napůl skutkem. V podvečerním světle se před ním za vrcholky sadu už nějak jinak než dřív tyčila od dětství známá zvonice s blyštivým křížem.

XX

Míťa byl tak hubený, že mu děvčata dala přezdívku chrt. Patřil k onomu druhu lidí s černýma, jakoby neustále rozšířenýma očima, jimž ani ve zralých letech nenaroste pořádný knírek nebo plnovous – pod nosem a na bradě se jim kudrnatí jen cosi řídkého a tvrdého. Na druhý den po rozhovoru se starostou se však zrána oholil a oblékl si žlutou hedvábnou košili, která mu na strhanou a jakoby zanícenou tvář vrhala zvláštní a půvabný přísvit.

V jedenáct hodin se pomalu vydal do sadu. Snažil se tvářit trochu znuděně, jako člověk, který se prochází, poněvadž nemá nic na práci.

Vyšel z hlavního schodiště vedoucího na sever. Na severní straně – nad střechami kůlny pro kočáry, nad dobytčím dvorem a nad tím koutem sadu, za kterým vždy vyhlížela zvonice – bylo nebe pošmourné jak břidlice. A všechno bylo bezvýrazné, ve vzduchu tkvěl a čpěl kouř z komína čeledníku. Míťa zahnul za dům a zamířil k lipové aleji. Hleděl na vrcholky stromů v sadě a na nebe. Zpod rozplizlých mračen, vyvalujících se za sadem od jihovýchodu, vál palčivý větřík. Ptáci nezpívali, mlčeli i slavíci. Jen spousta včel neslyšně letěla přes sad z pastvy.

Děvčata opravující násep pracovala opět u smrčiny; ucpávala v náspu cestičky prošlapané dobytkem, zavalovala je hlínou a příjemně páchnoucím, pařícím se hnojem, který čeledíni co chvíli převáželi alejí z dobytčího dvora – celá alej byla poseta vlhkými a lesklými chuchvalci. Bylo tam šest děvčat. Soňka však už mezi nimi chyběla – přece jen ji zasnoubili a teď seděla doma a chystala si věci ke svatbě. Pracovalo tam pár ještě docela hubeňoučkých děvčátek, byla tam tlustá, pohledná Aňutka i Glaška, které jako by ještě přibylo přísnosti a kuráže, a také Alenka. Míťa ji spatřil hned mezi stromy a rázem pochopil, že to je ona, ačkoli ji nikdy předtím neviděl, a jako blesk ho udivilo cosi prudce a ostře bijícího do očí, co měla – nebo se alespoň zdálo, že má – Alenka společného s Káťou. Překvapilo ho to tak, že dokonce zůstal stát a na okamžik strnul. Potom odhodlaně vykročil přímo k ní, nespouštěje z ní oči.

Také byla dost malá a pohyblivá. Přestože přišla na špinavou práci, měla na sobě pěknou (bílou, červeně puntíkovanou) kartonovou blůzu, přepásanou lakovaným černým páskem, a právě takovou sukni, hedvábný růžový šátek, červené vlněné punčochy a černé, měkké bačkory, jimiž (nebo spíš celou lehkou nožkou) opět nějak připomínala Káťu – tu směs ženskosti s čímsi dětským. Hlavu měla také malou a tmavé oči jí zářily málem stejně jako Kátě. Když se k nim Míťa blížil, jediná nepracovala, jako by cítila, že se od druhých něčím liší; stála na náspu, pravou nohou se opírala o vidle a hovořila se starostou. Starosta ležel pod jabloní na kabátě s roztrhanou podšívkou, podpíral se o lokty a kouřil. Když k nim Míťa došel, uctivě se odšoupl na trávu a nabídl mu místo na kabátě.

„Posaďte se, Mitriji Palyči, zapalte si,“ řekl přátelsky a nenuceně.

Míťa letmo, pokradmu pohlédl na Alenku – růžový šátek jí náramně pěkně zbarvoval obličej – posadil se, sklopil oči a zapálil si (v zimě a zjara mnohokrát přestával kouřit, ale teď si opět zapálil). Alenka se mu ani neuklonila, jako by si ho nevšimla. Starosta jí dál vykládal cosi, čemu Míťa nerozuměl, poněvadž nesledoval hovor od začátku. Smála se, ale nějak tak, jako by se na tom smíchu hlavou ani srdcem nepodílela. Starosta do každé věty pohrdavě a posměšně vkládal sprosté narážky. Odpovídala hbitě a také posměšně, dávajíc mu na srozuměnou, že se vůči komusi, na koho měl zálusk, choval hloupě, přespříliš výbojně a zároveň zbaběle, poněvadž se bál ženy.

„Ty abys neměla poslední slovo,“ řekl nakonec starosta a ukončil spor, jehož nanicovatost jako by ho už omrzela. „Radši si k nám pojď na chvilku sednout. Pán ti chce něco povědět.“

Alenka se zadívala někam stranou, odhrnula si ze spánků prstýnky tmavých vlasů a nehýbala se z místa.

„Pojď, povídám ti, hloupá!“ řekl starosta.

Alenka se okamžik rozmýšlela, pak najednou svižně seskočila z náspu, přiběhla k nim, dřepla si na bobek dva kroky od Míti, ležícího na kabátě, a všetečně se mu dívala do tváře rozšířenýma tmavýma očima. Pak se dala do smíchu a zeptala se:

„A je to pravda, mladý pane, že nic nemáte se ženskýma? Jako nějaký velebníček?“

„Jak ty to víš, že s nimi nic nemá?“ zeptal se starosta.

„To já vím,“ řekla Alenka. „Slyšela jsem to. Kdepak, mladý pán nesmí. Ten má v Moskvě,“ řekla pojednou a vrhla na něho významný pohled.

„Není tu žádná, co by se k němu šikovala, proto s nima nic nemá,“ odpověděl starosta. „Ty už tomu tak rozumíš!“

„Jak to, že není?“ řekla Alenka se smíchem. „Tolik ženských, tolik holek! Třeba tamhle Aňutka – co může chtít lepšího? Aňuto, pojď sem, něco tu pro tebe mám!“ zavolala zvučným hlasem.

Aňutka – měla široká, měkká záda a krátké ruce – se obrátila, ukázala pohlednou tvář s dobráckým a milým úsměvem, melodickým hlasem jí něco křikla v odpověď a přehorlivě pokračovala v práci.

„Pojď, povídám,“ opakovala Alenka ještě zvučněji.

„Co bych chodila, v takových věcech já se nevyznám,“ zazpívala Aňutka vesele.

„O Aňutku nestojíme, my potřebujeme něco čistšího, něco vybranějšího,“ řekl starosta mentorským tónem. „My víme, koho potřebujeme.“

A velice výmluvně se na Alenku podíval. Maličko zrozpačitěla a trochu se začervenala.

„Ba ne, ba ne,“ odpověděla zakrývajíc rozpaky úsměvem, „lepší než Aňutku nenajdete. A když nechcete Aňutku, berte Nasťku, ta taky chodí jak ze škatulky, žila ve městě…“

„Tak dost, už mlč,“ řekl starosta nečekaně hrubě. „Běž si po práci, poklábosila sis jen což. Stejně mě paní hubuje, prý – ty ženské by ti tam věčně jen žvanily…“

Alenka vyskočila a opět se s neobyčejnou hbitostí chopila vidlí. Ale čeledín, který v té chvíli složil poslední fůru hnoje, křikl: „Svačina!“, škubl opratěmi a rázně odrachotil s prázdným vozem dolů po aleji.

„Svačina, svačina!“ zvolala i děvčata, každé jiným hlasem, odhodila lopaty a vidle, přeskakovala násep a seskakovala z něho, blýskala nahýma nohama i punčochami nejrůznějších barev a seběhla se pod smrčinu ke svým uzlíkům.

Starosta úkosem pohlédl na Míťu, mrkl na něho, jako by chtěl říct, že všechno dobře pokračuje, a když se zvedal, panovačně dal svolení:

„No – když svačina, tak svačina…“

Děvčata se barvitě hemžila pod tmavou zdí smrků, zvesela, nazdařbůh se usadila v trávě, začala rozvazovat uzlíky, vyndávat placky a rozkládat je na podolky mezi natažené nohy, dala se do jídla a zapíjela je z lahví, ta mlékem, ta kvasem, hlučně dál hovořila páté přes deváté, smála se každému slovu a co chvíli po Míťovi pokukovala zvědavýma a vyzývavýma očima. Alenka se naklonila k Aňutce a něco jí šeptla do ucha. Aňutka nedokázala skrýt okouzlující úsměv, zprudka ji odstrčila (Alenka kuckala smíchy a hlava jí klesla na kolena) a s předstíraným rozhořčením se na celou smrčinu rozkřikla svým melodickým hlasem:

„Káčo jedna! Co se směješ pro nic za nic? Co z toho máš?“

„Pojďte radši, ať nepřijdem k úhoně, Mitriji Palyči,“ řekl starosta, „sám to vidíte – čerti je berou!“

XXI

Příští den se v sadě nepracovalo, byla neděle.

V noci pršelo, déšť mokře šuměl na střeše, sad se co chvíli sinale, ale zeširoka, pohádkově rozsvětloval. K ránu se však znova vyčasilo, znova bylo všechno prosté a v nejlepším pořádku a Míťu probudilo veselé, slunné vyzvánění zvonů.

Pomalu se umyl, oblékl, vypil sklenici čaje a vydal se na mši. „Maminka už šla,“ vytkla mu vlídně Paraša, „to jen vy jste takový pohan…“

Do kostela se dalo jít buď po louce, kam vyháněli dobytek, vyjít ze vrat statku a zahnout doprava, nebo sadem, po hlavní aleji a pak vlevo, cestou mezi sadem a humny. Míťa šel sadem.

Všechno už bylo dočista jako v létě. Míťa šel alejí přímo proti slunci, které se stroze třpytilo na humnech a v polích. A ten třpyt a hlahol zvonů, nějak obzvlášť pěkně a pokojně souznějících s ním i s celým tím vesnickým jitrem, i to, že se Míťa právě umyl, učesal si mokré a lesklé černé vlasy a nasadil studentskou čepici, to všechno se pojednou zazdálo tak krásné, že se Míti, který zas celou noc nespal a během noci se znova prokousal spoustou nejrůznějších myšlenek a citů, náhle zmocnila naděje na nějaké šťastné rozuzlení všech jeho útrap, na záchranu a vysvobození. Zvony vyzváněly a volaly, humna se před ním horce leskla, datel, zastavuje se a zvedaje chocholku, rychle běžel po rozpukaném kmeni lípy vzhůru do její světle zelené, sluncem zalité koruny; černočervení sametoví čmeláci se přičinlivě nořili do květů na paloucích a na výsluní, a v celém sadě sladce a bezstarostně vyzpěvovali ptáci… Všechno bylo stejné jako mnohokrát, mnohokrát v dětství a chlapectví, a tak živě se upamatoval na ten kouzelný a bezstarostný někdejší čas, že pojednou nabyl jistoty, že bůh je milosrdný a že se snad na světě dá žít i bez Káti.

Doopravdy se rozjedu k Meščerským, pomyslel si náhle Míťa.

Vtom ale zvedl oči a dvacet kroků před sebou spatřil Alenku, která právě v tu chvíli šla kolem vrat. Zas měla ten hedvábný růžový šátek, modré sváteční šaty s kanýrem a nové střevíce s podkůvkami. Vrtěla zadečkem, šla rychle a neviděla ho; Míťa prudce uskočil stranou za stromy.

Počkal, až zmizela, a s tlukoucím srdcem se chvatně vracel zpátky domů. Náhle mu bylo jasné, že šel do kostela s tajným úmyslem ji tam uvidět, a také, že ji v kostele vidět nechce, že o to nestojí.

XXII

Když obědvali, přivezl zvláštní posel ze stanice telegram – Aňa a Kosťa oznamovali, že přijedou zítra večer. Míťa se k té zprávě zachoval úplně lhostejně.

Po obědě ležel naznak na proutěné pohovce na balkóně, oči měl zavřené, cítil horké slunce padající až na balkón a naslouchal letnímu bzukotu much. Srdce se mu svíralo a v hlavě mu tanula neřešitelná otázka: jak bude ta záležitost s Alenkou pokračovat? Kdy se to definitivně rozhodne? Proč se jí včera starosta nezeptal přímo, zda je svolná, a v případě že ano – kdy a kde? A navíc ho trápila další věc: má či nemá porušit nezvratné rozhodnutí, že na poštu už nepojede? Neměl by tam teď zajet ještě jednou, naposled? Není to jen další a nesmyslný výsměch vlastní ješitnosti? Další a nesmyslné sebetrýznění žalostnou nadějí? Což taková vyjížďka (ve skutečnosti obyčejná procházka) může nějak zvýšit jeho trýzeň? Cožpak už není zcela jasné, že tam, v Moskvě, pro něho všechno navždy skončilo? Co si teď vůbec počne?

„Mladý pane!“ ozval se pojednou pod balkónem tichý hlas. „Mladý pane, vy spíte?“

Rychle otevřel oči. Před ním stál starosta v nové kartounové košili, s novou čepicí na hlavě. Ve tváři se mu zračila sváteční nálada a sytost, vypadal trochu rozespale a podnapile.

„Pojďte honem, mladý pane, pojedem do lesa,“ zašeptal. „Řekl jsem paní, že musím zajet k Trifonovi kvůli včelám. Pojďte honem, pojedem, dokud paní odpočívá, mohla by si to rozmyslet, až se vzbudí… Vezmem s sebou Trifonovi nějaké to pohoštění, trochu se namaže, vy ho zabavíte a já si zatím pošpitám s Alenkou. Poběžte honem, mám už zapřaženo…“

Míťa vyskočil, proběhl místností pro služebnictvo popadl čepici a rychle kráčel ke kůlně na kočáry, kde už stál bujný mladý hřebeček, zapřažený do dostihové dvoukolky.

XXIII

Hřebeček se dal do běhu a vyřítil se s nimi před vrata jak vítr. Naproti kostelu na okamžik zastavili u krámu, koupili půl kila špeku a láhev vodky a tryskem uháněli dál.

Když vyjížděli ze vsi, mihla se před nimi chalupa, u níž stála svátečně našňořená Aňutka a zjevně se nudila. Starosta na ni žertem, ale hrubě cosi zavolal a s opilou, nesmyslnou a zlostnou kuráží zprudka škubl napřed jednou a pak druhou opratí, švihl jimi po zadku hřebečka, který vyrazil ještě rychleji.

Míťa seděl, nadskakoval a držel se ze všech sil. Do týla mu příjemně pražilo slunce, do tváře teple vanul žár z polí, vonící žitem, které už začínalo kvést, prachem cesty a kolomazí. Žito se vlnilo, přelévalo se a čeřilo ve stříbřitě šedých vlnách jako nějaká podivuhodná kožešina, co chvíli se nad ním vznesli, zpívali, klouzavě přelétali a zas do něho zapadali skřivani, daleko vpředu se měkce modral les…

Za čtvrt hodiny už byli v lese a pořád stejně rychle, drkotajíce po pařezech a po kořenech, uháněli dál stinnou lesní cestou, vyvolávající radost slunečními skvrnami a bezpočtem květů v husté a vysoké trávě po stranách. Mezi rozpukávajícími doubky u hájovny seděla Alenka ve svých modrých šatech, nohy v nízkých holínkách měla natažené pěkně rovně před sebe a něco vyšívala. Starosta se kolem ní přehnal, zahrozil jí bičem a naráz prudce zastavil u zápraží. Míťu překvapila trpká, svěží vůně lesa a mladého dubového listí; uši mu zalehly z hlučného štěkotu psů, kteří obklopili dvoukolku a rozhlaholili celý les ozvěnami. Stáli a zuřivě štěkali – každý jinak –, měli dobromyslné, huňaté čenichy a vrtěli ocasy.

Slezli, přivázali hřebečka pod okny k suchému stromku, spálenému bleskem, a vešli tmavou síní.

V hájovně bylo velice čisto a útulno. Bylo tam málo místa a horko jak od slunce, které sálalo přes les do obou malých oken, tak od rozpálených kamen, v nichž se topilo – ráno pekli chleba. Alenčina tchyně Fedosja, čistá a od pohledu příjemná stařenka, seděla za stolem, zády k slunnému oknu, posetému drobnými muškami. Když uviděla mladého pána, vstala a hluboko se uklonila. Vyměnili si pozdravy, usadili se a zapálili si.

„A kdepak je Trifon?“ zeptal se starosta.

„V komoře, odpočívá,“ řekla Fedosja, „hned ho dojdu zavolat.“

„Dobré je to!“ zašeptal starosta a mrkl oběma očima, sotva odešla.

Míťa však zatím nic takového neviděl. Zatím mu bylo jen nesnesitelně trapně – měl dojem, že Fedosja už velice dobře ví, proč přijeli. Znova se mu honila hlavou myšlenka, která ho děsila už třetí den: co to dělám? Pomátl jsem se! Připadal si jako náměsíčník, podrobený čísi cizí vůli a stále rychleji kráčející k jakési fatální, leč neodolatelně vábící propasti. Chtěl ale vypadat klidně a nenuceně; seděl, kouřil a rozhlížel se po hájovně. Zvlášť mu bylo hanba při pomyšlení, že co nevidět vejde Trifon, prý zlostný a chytrý mužik, kterému hned bude všechno ještě jasnější než Fedosje. Zároveň však ho přepadla i jiná myšlenka: kde asi Alenka spí? Tady na těch palandách, nebo v komoře? To se ví, že v komoře, pomyslel si. V lese je letní noc, okna komory jsou bez rámů a bez tabulek, celou noc je slyšet ospalý šepot lesa a ona spí…

XXIV

Trifon vešel, také se Míťovi hluboko uklonil, ale mlčky, do očí se mu nepodíval. Pak si sedl ke stolu na lavičku a stroze, nevlídně se dal se starostou do řeči – oč jde, co si přeje? Starosta se spěchem řekl, že ho posílá paní a že Trifona prosí, aby se přišel podívat na včelnici, že jejich včelař je hluchý starý hlupák, kdežto o něm, Trifonovi, je známo, že je se svými znalostmi a zkušenostmi snad nejlepší včelař v celé gubernii – a bez dlouhých průtahů vytáhl z jedné kapsy kalhot láhev vodky a z druhé špek v chlupatém šedém papíře, skrz naskrz už promaštěném. Trifon po něm odměřeně a posměšně loupl očima, ale zvedl se a sundal z police šálky na čaj. Starosta nalil nejdřív Míťovi, pak Trifonovi, potom Fedosje – s chutí vypila šálek až do dna – a nakonec se obsloužil sám. Když vypil, začal hned nalévat podruhé, žvýkal bílý pšeničný chléb a roztahoval chřípí.

Trifon se nachmelil dost rychle, ale zůstával pořád stejně odměřený, nevlídný a posměvačný. Starosta po druhém šálku dočista otupěl. Hovor začal navenek vypadat přátelsky, ale oba měli nedůvěřivé, zlostné oči. Fedosja seděla mlčky, tvářila se uctivě, ale nespokojeně. Alenka se neobjevovala. Když Míťa ztratil veškerou naději, že ještě přijde, a když jasně viděl, že by byla bláhovost počítat s tím, že se starostovi podaří si s ní „pošpitat“, i kdyby nakrásně přišla, zvedl se a stroze řekl, že je načase jet.

„Hned, hned, času dost!“ ozval se zachmuřeně a vyzývavě starosta. „Nejdřív vám musím něco povědět mezi čtyřma očima.“

„Povíš mi to až po cestě,“ řekl Míťa zdrženlivě, ale se vzrůstající strohostí. „Pojedem.“

Starosta však plácl dlaní do stolu a s opilou nevyzpytatelností opakoval:

„A já vám povídám, že po cestě se to vykládat nedá! Pojďte na chvilku se mnou…“

A ztěžka se zvedl a otevřel dveře do síně.

Míťa šel za ním.

„Nu, copak je?“

„Mlčte!“ zašeptal starosta tajnůstkářský, zavřel za Míťou dveře a zapotácel se.

„O čem mám mlčet?“

„Mlčte!“

„Já ti nerozumím.“

„Mlčte! Dostanem ji! Spolehněte se!“

Míťa ho odstrčil, vyšel ze síně a zůstal stát na zápraží, nevěda co dělat: ještě chvilku počkat, nebo odjet sám – anebo prostě odejít pěšky?

Deset kroků od něho stál hustý zelený les, celý už stopený ve večerním stínu, který mu dodával ještě víc svěžesti, čistoty a krásy. Čiré, utěšené slunce zapadalo za jeho vrcholky, jimiž paprskovitě sršelo purpurové sluneční zlato. A pojednou se v hloubi lesa, někde – jak se zdálo – daleko na druhé straně, za roklinami, zvučně rozlehl a rozhlaholil zpěvný ženský hlas – tak vábivě, tak čarovně, jak může znít jen v lese, za večerních letních červánků.

„Ha-hů!“ zvolal ten hlas táhle; bylo zřejmé, že se baví lesními ozvěnami. „Ha-hů!“

Míťa seskočil z prahu a po květnaté trávě se rozběhl do lesa. Les klesal do kamenité rokle. V rokli stála Alenka a jedla preclíky. Míťa vyběhl na svah a zůstal stát. Překvapenýma očima na něho zdola hleděla.

„Co tu děláš?“ zeptal se Míťa tiše.

„Hledám naši Marusku, kam se zatoulala s krávou. Proč se ptáte?“ odpověděla také potichu.

„Tak co, přijdeš?“

„Co bych zadarmo chodila?“ řekla.

„Kdo ti řekl, že zadarmo?“ zeptal se Míťa už skoro šeptem. „S tím si starosti nedělej.“

„A kdy?“ zeptala se Alenka.

„No zítra… Kdy můžeš?“

Alenka se zamyslela.

„Zítra jdu k matce stříhat ovci,“ řekla po chvilce, ostražitě obhlížejíc les na kopci, za Míťovými zády. „Přijdu večer, až se setmí. Ale kam? Na humna to nejde, někdo se tam zatoulá… Co takhle k vám do sadu, do salaše v úvoze? Dejte si ale pozor, ne abyste mě podvedl – zadarmo to nebude… To není jako v Moskvě,“ řekla a podívala se po něm zdola vysmívavýma očima, „tam prý ženské samy platí…“

XXV

Vraceli se pěkně zřízení.

Trifon nezůstal nic dlužen, sám je také počastoval lahví a starosta se tak opil, že se zprvu nedokázal na dvoukolku ani posadit, nejdřív na ni upadl a vylekaný hřebeček vyrazil a divže neodjel sám. Míťa však byl zticha, hleděl na starostu nepřítomně a trpělivě čekal, až se usadí. Starosta opět štval koně s nesmyslnou sveřepostí. Míťa mlčel, pevně se přidržoval a hleděl na večerní nebe a na pole, která se před ním rychle roztřásala a nadskakovala. Při západu slunce dozpívali nad poli své měkké písně skřivani, na východě, zmodralém už nadcházející nocí, rozsvěcelo se nebe v dálce pokojnými záblesky, nevěštícími nic než pěkné počasí. Míťa celé kouzlo večera vnímal, ale v této chvíli mu bylo docela cizí. V myšlenkách a v srdci měl jedno jediné: zítra večer!

Doma ho čekala zpráva, že přišel dopis, potvrzující, že Aňa a Kosťa přijedou zítra večerním vlakem. Polekal se – přijedou, poběží večer do sadu, mohou zaběhnout k salaši, do úvozu… Hned si však vzpomněl, že je ze stanice nepřivezou dřív než v deset hodin, potom se bude večeřet, pít čaj…

„Pojedeš jim naproti?“ zeptala se Olga Petrovna. Cítil, že bledne.

„Ne, asi ne… Nějak se mi nechce… Ani bych si neměl kam sednout…“

„Nu, dejme tomu, že bys mohl jet na koni…“

„Ale ne, já nevím… A proč vlastně? Nějak se mi vůbec nechce…“

Olga Petrovna na něho upřeně pohlédla.

„Není ti něco?“

„Co by mi bylo,“ řekl Míťa skoro hrubě. „Jenom se mi chce hrozně spát…“

A šel hned do svého pokoje, lehl si potmě na pohovku a usnul, ani se nesvlékl.

V noci uslyšel dalekou, pomalou hudbu a uviděl sám sebe, jak visí nad obrovskou, spoře osvětlenou propastí. Byla pořád světlejší a světlejší, stále bezednější, stále zlatistější a jasnější, bylo v ní pořád víc lidí, a náhle, už docela zřetelně, s nevýslovným smutkem a něhou z ní zazněl zpěv: „Žil kdysi v Thule dobrý král…“ Zachvěl se dojetím, otočil se na druhý bok a znova usnul.

XXVI

Zdálo se, že den nemá konce.

Míťa vycházel na čaj a k obědu jako strnulý, pak se znova vracel do svého pokoje a znova si lehal, bral z psacího stolu dávno už se tam povalující svazek Pisemského, četl a nevnímal jediné slovo, dlouho zíral do stropu, naslouchal monotónnímu, hedvábnému letnímu šumění prosluněného sadu za oknem… Jednu chvíli vstal a šel do knihovny, aby si vzal jinou knihu. Ale ta místnost, půvabná svou starobylostí a klidem, výhledem z jednoho okna na prastarý javor a z druhého na světlé nebe na západě, připomněla mu tak prudce ty jarní (teď už nekonečně vzdálené) dny, kdy v ní seděl a čítal verše ve starých časopisech, a zdálo se mu, že natolik patří Kátě, že se otočil a rychle se vrátil. K čertu! pomyslel si podrážděně. K čertu s celou tou poetickou tragikou lásky!

S rozhořčením si vzpomněl na svůj úmysl, že se zastřelí, jestli nedostane od Káti dopis, a znova si lehl a chopil se Pisemského. Ani teď ale nevnímal nic z toho, co četl, a chvílemi, zíraje do knihy a přemýšleje o Alence, celý se začínal třást stále rostoucí vnitřní rozechvělostí. A čím víc se blížil večer, tím častěji ho to chvění přepadalo, tím víc jím lomcovalo. Hlasy a kroky v domě, hlasy venku – zapřahali už do tarantasu k cestě na stanici – to všechno se rozléhalo tak, jako když je člověk nemocný, když leží sám a kolem něho plyne obvyklý všední život, k němu lhostejný, a proto cizí, ba dokonce nepřátelský. Konečně odněkud křikla Paraša: „Paní, koně čekají!“, ozvalo se tlumené brebentění rolniček, potom dusot kopyt a hrkot tarantasu, přijíždějícího ke schodišti. „Kdy už to proboha všechno skončí?“ zahučel Míťa, netrpělivostí celý bez sebe; nehýbal se, ale dychtivě naslouchal hlasu Olgy Petrovny, udělující v pokoji pro služebnictvo poslední příkazy. Pojednou rolničky zabrebentily znova, brebentění stále víc splývalo s rachotem kočáru, jedoucího z kopce, pak začalo utichat…

Míťa rychle vstal a šel do salónu. Byl prázdný, ozářený jasným, nažloutlým zapadajícím sluncem. V celém domě bylo prázdno a nějak divně, strašně prázdno! Se zvláštním pocitem, jako by se s nimi loučil, nahlédl Míťa do řady otevřených, zamlklých pokojů – do přijímacího, pohovkového i do knihovny, v jejímž okně se večerně modral jižní obzor a malebně zelenal vrcholek javoru, nad kterým jako růžový bod stál Antares… Potom nakoukl do místnosti pro služebnictvo, jestli tam není Paraša. Když zjistil, že i tam je prázdno, strhl z věšáku čepici, běžel zpátky do svého pokoje a vyskočil oknem – dlouhé nohy vymrštil daleko do záhonu. Na záhoně na okamžik strnul, pak se přikrčil, proběhl do sadu a hned uhnul do odlehlé postranní aleje, hustě zarostlé keři akátu a šeříku.

XXVII

Rosa nespadla, a nemohlo proto být obzvlášť cítit ani vůně večerního sadu. Míťovi se ale – při vší bezděčnosti všeho, co ten večer dělal – přesto zdálo, že se dosud nikdy v životě – snad jen s výjimkou časného dětství – nesetkal s tolika různými a pronikavými vůněmi jako teď. Všechno vonělo – akátové keře, listí šeříku, listy rybízu a lopuchu, černobýl, květy, tráva, země…

Když rychle ušel pár kroků s hrozným pomyšlením: a co jestli mě oklame a nepřijde? – zdálo se mu teď, že celý život závisí na tom, zda Alenka přijde nebo ne –, a když mezi vůněmi rostlin postřehl navíc i vůni večerního kouře odněkud z vesnice, znova zůstal stát a na okamžik se otočil: večerní chroust pomalu plul a bzukal někde vedle něho, jako by rozséval ticho, klid a soumrak, dosud však bylo světlo od záře, která zalila půl nebe stejnoměrným, dlouho nehasnoucím jasem prvních letních červánků, a vysoko nad střechou domu, tu a tam viditelnou za stromy, třpytil se v průzračné prázdnotě nebes křivý a ostrý srpek právě se objevivšího měsíce. Míťa na něj pohlédl, rychle a letmo se pokřižoval u srdce a vkročil do akátových keřů. Alej vedla od úvozu, ale nikoli k salaši – k té se muselo jít napříč, víc doleva. A Míťa, když prošel keři, rozběhl se cestou necestou mezi větvemi rozprostřenými doširoka a nízko; chvílemi se skláněl, chvílemi je před sebou rozhrnoval. Za pár vteřin byl na smluveném místě.

Se strachem vklouzl do salaše, do její tmy, páchnoucí zetlelou suchou slámou, bystře se po ní rozhlédl a téměř s radostí zjistil, že tam dosud nikdo není. Osudný okamžik se však blížil a Míťa si stoupl u salaše, ostražitý jak rys a s pozorností vybičovanou do krajnosti. Celý den ho skoro ani na moment neopouštělo nezvyklé fyzické vzrušení. Teď dosáhlo nejvyššího stupně. Zvláštní ale – jak ve dne, tak teď bylo nějak samostatné, neprostoupilo ho celého, ovládlo pouze tělo, nezmocnilo se duše. Srdce mu však bušilo hrozně. A kolem bylo tak překvapivě ticho, že neslyšel nic než toto bušení. Bezbarvé měkké můry neustále nezvučné vířily a kroužily ve větvích, v šedém listí jabloní, které se rozmanitě a malebně rýsovaly proti večernímu nebi, a zdálo se, že právě kvůli nim je ticho ještě tišší, jako by je můry věštily a zaklínaly. Někde za ním pojednou něco zapraskalo a ten zvuk ho překvapil jak úder hromu. Prudce se otočil, pohlédl mezi stromy směrem k náspu a uviděl, že pod větvemi jabloní se k němu valí něco černého. Nestačil si ani uvědomit, co to je, když temná věc do něho vrazila, udělala jakýsi rozmáchlý pohyb – a ukázalo se, že je to Alenka.

Odhrnula a odhodila z hlavy podolek krátké sukně z černé, doma tkané vlny a Míťa spatřil její polekanou, úsměvem rozzářenou tvář. Byla bosá, na sobě měla jen sukni a prostou režnou košili, zastrčenou do sukně. Pod košilí jí trčely dívčí prsy. Široce vykrojený límec jí odhaloval krk a část ramen, nad loket vyhrnuté rukávy – její oblé ruce. A všechno na ní, od neveliké hlavy, pokryté žlutým šátkem, až po maličké bosé nohy, ženské a zároveň dětské, bylo tak hezké, tak svižné a tak úchvatné, že Míťa, který ji předtím vídal jen ustrojenou a teď ji poprvé spatřil v plném půvabu této prostoty, div nevykřikl.

„Tak si přece pospěšte…,“ zašeptala vesele a pokradmu, rozhlédla se kolem a zmizela v salaši, v jejím čpícím šeru.

Tam zůstala stát a Míťa, zatínaje zuby, aby potlačil drkotání, chvatně zajel rukou do kapsy – nohy měl napjaté, tvrdé jak železo –, a strčil jí do dlaně zmuchlanou pětirublovku. Rychle ji schovala do záňadří a sedla si na zem. Míťa se posadil vedle ní a objal ji kolem krku, nevěda co dělat – má-li jí líbat, nebo ne. Vůně jejího šátku a vlasů, cibulová vůně celého jejího těla, spojená s pachem chalupy a kouře – to všechno bylo tak příjemné, až se mu hlava točila, a Míťa to cítil a vnímal. A přesto bylo všechno stejné jako dřív: strašlivá síla tělesné touhy, nepřecházející v prahnutí duše, v blaženství, nadšení a sladkou zemdlenost celé bytosti. Zvrátila se dozadu a lehla si naznak. Lehl si vedle, přitiskl se k ní, natáhl ruku. S tichým a nervózním smíchem ji chytila a stáhla dolů.

„To se nesmí,“ řekla tak, že se nedalo poznat, jestli to myslí žertem nebo vážně.

Odstrčila mu ruku a pevně ji držela ve své maličké dlani, její oči hleděly trojhranným rámem salaše na větve jabloní, na modré, už setmělé nebe za těmi větvemi a nehybný rudý bod Antaresu, který na něm ještě osaměle stál. Co ty oči vyjadřovaly? Co bylo třeba udělat? Políbit ji na krk, na ústa? Pojednou uchopila tu krátkou černou sukni a chvatně řekla:

„Tak si přece pospěšte…“

Když se zvedli – Míťa vstal dokonale překvapený rozčarováním – Alenka, zatímco si uvazovala šátek a upravovala vlasy, se zájmem, už jako blízká bytost, jako milenka, zašeptala:

„Byl jste prý v Subbotinu. Tam pop lacino prodává selata. Je to pravda, nebo ne? Neslyšel jste o tom nic?“

XXVIII

Ten týden se dalo do deště už ve středu a pršelo od rána do večera. V sobotu lilo jako z konve.

Co chvíli déšť obzvlášť bouřlivě a nevlídně sílil.

A Míťa, nepociťuje únavu, celý den chodil sadem a celý den tak strašně plakal, že chvílemi sám žasl nad úporností a hojností svých slz.

Paraša ho hledala, volala na něho na dvoře, v lipové aleji, zvala ho k obědu, potom na čaj – on se však neozýval.

Bylo chladno, lezavě vlhko a temno pod mraky; od jejichž černi se odrážela hustá zeleň mokrého sadu zvlášť sytě, svěže a výrazně. Občasné nápory větru setřásly ze stromů ještě další liják – celou záplavu krůpějí. Míťa ale nic neviděl, ničemu nevěnoval pozornost. Bílá čepice mu zplihla a byla teď tmavošedá, studentský kabát zčernal, holínky měl po kolena od bláta. Celý promáčený, promoklý skrz naskrz, bez jediné kapky krve ve tváři a s uplakanýma šílenýma očima vypadal strašně.

Kouřil cigaretu za cigaretou, zeširoka kráčel blátem alejí, chvílemi prostě kam ho nohy nesly, cestou necestou, vysokou mokrou trávou mezi jabloněmi a hrušněmi, narážeje na jejich zkroucené okoralé větve, hustě porostlé rozmoklým šedozeleným lišejníkem. Posedával na zčernalých, vodou nasáklých lavičkách, odcházel do úvozu, lehal si na vlhkou slámu v salaši, na totéž místo, kde ležel s Alenkou. Velké ruce mu zimou a v ledově vlhkém vzduchu zmodraly, rty zfialověly, smrtelně bledý obličej s propadlými tvářemi dostal šeříkový nádech. Ležel na zádech s nohou přes nohu, ruce si založil pod hlavu a nepříčetně civěl na černou slaměnou střechu, z níž padaly velké rezavé kapky. Lícní svaly se mu křečovitě stahovaly, obočí sebou začínala škubat. Prudce vyskakoval, z kapsy u kalhot vytahoval už stokrát přečtený, pomačkaný a zmuchlaný dopis, který dostal včera pozdě večer – přivezl jej geometr, jenž přijel na pár dní na statek pracovat –, a znova, postoprvé, jej lačně hltal:

„Drahý Míťo, nevzpomínejte na mne ve zlém, zapomeňte, zapomeňte na všechno, co bylo! Jsem hloupá, odporná, zkažená a nejsem Vás hodna, ale já šíleně miluji umění! Rozhodla jsem se, kostky jsou vrženy, odjíždím – Vy víte s kým. Jste citlivý a chytrý, pochopte mě, zapřísahám Vás, netrap sebe ani mě! Nic mi nepiš, je to zbytečné!“

Když Míťa dočetl k tomuto místu, zmačkal dopis, zabořil tvář do mokré slámy, zběsile zatínal zuby a dusil se vzlyky. To nenadálé „ty“, které tak strašně připomínalo, a dokonce i nějak obnovovalo jejich důvěrnost a zaplavovalo srdce nesnesitelnou něhou – to bylo nad lidské síly! Och ano, ano, to znal: zbytečné! Všechno skončilo, skončilo navždy!

Kvečeru ho déšť, skrápějící sad a desateronásobnou silou a s nečekanými údery hromu konečně zahnal domů. Mokrý od hlavy k patě, drkotaje zuby a roztřesený zimnicí po celém těle, vykoukl zpod stromů, a když se ubezpečil, že ho nikdo nevidí, přeběhl pod svoje okno, zvenčí nadzdvihl rám – byl starobylý, půlka se dala zvednout –, skočil do pokoje, zamkl dveře a vrhl se na postel.

A rychle se začalo stmívat. Déšť šuměl všude – na střeše, kolem domu i v sadě. Bylo to dvojí, různé šumění – jiné v sadě a jiné kolem domu, kde nepřetržitě zurčely a chlístaly žlaby, odvádějící vodu do louží. V Míťovi, který okamžitě upadl do letargické strnulosti, to vyvolávalo nevysvětlitelný nepokoj a zároveň s horečkou, jíž planul jeho dech, chřípí a hlava, přivádělo ho to jakoby do narkózy, vytvářelo to jakýsi docela jiný svět, nějaký jiný předvečerní čas v nějakém jakoby cizím a jiném domě, v němž byla jakási děsivá předtucha.

Věděl a cítil, že je ve svém pokoji, který už déšť a nadcházející večer skoro naplnil tmou, že nedaleko v salónu u čajového stolu je slyšet hlasy matky, Ani, Kosti a geometra, ale zároveň už kráčel nějakým neznámým domem za mladou chůvou, která od něho odcházela, a zmocňovala se ho nevysvětlitelná, stále vzrůstající hrůza, spojená však se smyslnou žádostí a předtuchou intimity kohosi s kýmsi, intimity, v níž bylo cosi nepřirozeně hnusného, ale na níž měl i on sám nějaký podíl. To všechno cítil prostřednictvím dítěte s velkým bílým obličejem, které nesla na rukou a uhoupávala mladičká, zakloněná chůva. Míťa spěchal, aby ji předešel, a když se mu to podařilo a právě jí chtěl pohlédnout do tváře – není to Alenka? –, znenadání se octl v zešeřelé třídě gymnázia, kde byla okna zatřená křídou. Ta, která tam stála před zrcadlem u prádelníku, nemohla ho vidět – byl pojednou neviditelný. Měla na sobě žlutou hedvábnou spodničku, těsně obepínající oblá stehna, střevíčky s vysokými podpatky a tenké, průsvitné černé punčochy, z nichž prosvítalo tělo, chvěla se sladkým ostychem a studem, věděla, co se teď stane. Právě ukryla dítě do zásuvky prádelníku. Přehodila si přes rameno cop, rychle jej zaplétala, pokradmo pokukovala po dveřích a hleděla do zrcadla, v němž se odrážela její napudrovaná tvář, obnažená ramena a mléčně modré malé prsy s růžovými bradavkami. Rozlétly se dveře a vešel pán ve smokinku, čile a děsivě se rozhlížející, s bezkrevnou vyholenou tváří a krátkými, kudrnatými černými vlasy. Vytáhl ploché zlaté pouzdro na cigarety a nenuceně si začal zapalovat. Ona doplétala cop, ostýchavě na něho hleděla vědouc, oč mu jde, potom hodila cop na rameno, zvedla nahé ruce… Shovívavě ji objal v pase – a ona mu obemkla ruce kolem krku, ukazujíc temná podpaždí, přitiskla se k němu, ukryla tvář na prsou…

XXIX

Míťa se probudil celý zpocený, s otřesně jasným vědomím, že je ztracen, že svět je tak obludně beznadějný a chmurný, že něco takového nemůže existovat ani po smrti v pekle. V pokoji byla tma, za okny šuměl a crčel déšť a ten šum a crkot byl k nesnesení (už jen pouhým zvukem) pro tělo, které co chvíli roztřásala zimnice. Nejnesnesitelnější a nejstrašnější byla obludná nepřirozenost té soulože, o niž jako by se byl právě podělil s vyholeným pánem. Ze salónu se ozývaly hlasy a smích. I ty byly strašné a nepřirozené tím, jak odcizené mu byly hrubostí života, který k němu byl lhostejný a nelítostný…

„Káťo!“ řekl, posadil se na posteli a svěsil z ní nohy. „Co tohle znamená, Káťo?“ řekl nahlas, neochvějně přesvědčen, že ona ho slyší, že je tady, že mlčí a neozývá se jen proto, že je sama zdrcena, že sama chápe nenapravitelnou hrůzu všeho, co napáchala. „Vždyť je to jedno, Káťo,“ zašeptal trpce a něžně, chtěje říci, že jí všechno odpustí, jen když se k němu rozběhne jako dřív, aby se mohli společně zachránit – zachránit svou krásnou lásku v tom nejkrásnějším jarním světě, který se ještě zcela nedávno podobal ráji. Jakmile však zašeptal: „Vždyť je to jedno, Káťo!“ – hned pochopil, že tomu tak není, není to jedno, že záchrany a návratu k tomu podivnému přeludu, který se mu kdysi zjevil v Šachovském, na balkóně zarostlém jasmínem, už není a nemůže být, a tiše se rozplakal bolestí, která mu rozdírala hruď.

Ta bolest byla tak silná, tak nesnesitelná, že nepřemýšleje, co dělá, neuvědomuje si důsledky, které to všechno bude mít, vášnivě si přeje jen jediné – aspoň na okamžik se jí zbavit a neoctnout se znova v tom strašlivém světě, v němž strávil celý den a v němž měl právě nejhrůznější a nejodpornější ze všech pozemských snů, tápavě nahmatal a vytáhl zásuvku nočního stolku, sevřel studenou a těžkou hroudu revolveru, zhluboka a radostně vydechl, otevřel ústa a rozhodně, s rozkoší vystřelil.

Přímořské Alpy, 14. září 1924

Případ korneta Jelagina

I

Tento strašlivý případ je zvláštní, záhadný a neřešitelný. Na jedné straně je velmi prostý, na druhé však velice složitý, podobný bulvárnímu románu – tak jej také v našem městě všichni nazývali – a zároveň by mohl sloužit za podklad k napsání hlubokého uměleckého díla. Celkem správně to řekl u soudu obhájce.

„V tomto případě,“ pravil na počátku své řeči, „jako by nebylo místa pro spor mezi mnou a žalobcem: vždyť obžalovaný se ke své vině sám přiznal, vždyť jeho zločin a jeho osoba, právě tak jako osoba jeho oběti, jejíž vůli jako by znásilnil, zdají se téměř všem, kdo jsou v této síni přítomni, nehodnými zvláštního rozvažování pro svou zdánlivě průkaznou povrchnost a všednost. Ale není tomu tak, to všechno je pouhé zdání: důvodů ke sporu a k úvahám je velmi mnoho…“

A dál:

„Připusťme, že nemám jiného cíle než dosáhnout shovívavosti k obžalovanému. Kdyby tomu tak bylo, nemusel bych říkat mnoho. Zákonodárce neurčil, čím zejména se mají řídit soudci v případech, jako je náš, ponechal značnou volnost jejich rozvaze, svědomí a prozíravosti, jimž také koneckonců přísluší vyzdvihnout ten či onen aspekt zákona, trestajícího zločin. A tak i já bych se snažil zapůsobit na tuto rozvahu a svědomí, snažil bych se vynést do popředí všechno to nejlepší, co v obžalovaném je, a všechno, co zmírňuje jeho vinu, apeloval bych na šlechetné city soudců a činil bych to tím houževnatěji, že on sám přece popírá při svém činu jen jediné: vědomou zlou vůli. Je však otázka, zda bych se i za těchto okolností mohl vyvarovat sporu s žalobcem, který pachatele definoval více méně jako ‚zločinecký typ‘. V jakémkoli případě lze všechno chápat různě, všechno objasnit tak či onak, vyložit po svém, tím či oním způsobem. Čeho však jsme svědky v našem případě? Toho, že jak se zdá, není v něm jediného rysu, jediné podrobnosti, na niž bychom měli s žalobcem totožný názor, kterou bychom mohli traktovat a objasnit souhlasně; každou chvíli musím říkat: máte pravdu, ale přesto je to jinak! Nejzávažnější je však to, že je to jinak i v samé podstatě…“

Tento případ byl strašný hned od začátku.

Byl devatenáctý červen minulého roku, časné jitro, šest hodin, ale v jídelně rytmistra Lichareva z tělesné gardy husarského pluku už bylo světlo, dusno, sucho a parno od letního městského slunce. Bylo tam však ještě ticho, tím větší, že rytmistr měl byt v jedné z budov husarských kasáren stojících za městem. Díky tomuto tichu a také díky svému mládí rytmistr tvrdě spal. Na stole stály likéry a šálky s nedopitou kávou. Ve vedlejší místnosti, v přijímacím pokoji, spal druhý důstojník, štábní rytmistr hrabě Koszyc, a ještě dál, v pracovně, kornet Sevskij. Byl to prostě zcela všední obraz obyčejného jitra, ale jak to bývá vždy, když se uprostřed obvyklého přihodí něco nezvyklého, tím strašnější, překvapivější a jaksi nepravděpodobnější bylo to, co se časně zrána devatenáctého června v bytě rytmistra Lichareva vzápětí stalo. Do tohoto naprostého jitřního ticha nečekaně zařinčel zvonek v předsíni, pak bylo slyšet, jak bosý důstojnický sluha opatrně a lehce běží otevřít, a poté se rozlehl záměrně hlučný hlas:

„Je někdo doma?“

S týmž záměrným hlukem příchozí také vstoupil, s nezvyklou nenuceností otevřel dokořán dveře do jídelny, s nezvyklou smělostí při tom dupal holínkami a řinčel ostruhami. Rytmistr zvedl užaslý a rozespalý obličej: před ním stál jeho přítel z pluku kornet Jelagin, malý, drobný, přizrzlý a pihatý, na křivých a neobyčejně tenkých nohách, oblečený s onou šviháckou elegancí, která, jak říkával, byla jeho „hlavní“ slabostí. Rychle svlékl letní plášť, hodil jej na stůl a hlasitě řekl: „Tady máte moje nárameníky!“ Potom přistoupil k pohovce stojící u protější stěny, svalil se na ni naznak a založil ruce za hlavu.

„Počkej přece,“ zabručel rytmistr, pozoruje ho vytřeštěnýma očima, „odkud jdeš, co je s tebou?“

„Zabil jsem Maňu,“ řekl Jelagin.

„Jsi opilý? Jakou Maňu?“ zeptal se rytmistr.

„Marii Josifovnu Sosnowskou, herečku.“

Rytmistr spustil nohy z pohovky:

„Co blázníš, děláš si legraci?“

„Bohužel, ale možná že i naštěstí – ani dost málo.“

„Kdo je to tam? Co se stalo?“ křikl z přijímacího pokoje hrabě.

Jelagin se natáhl ke dveřím a lehkým kopnutím je otevřel.

„Neřvi,“ řekl. „To jsem já, Jelagin. Zastřelil jsem Maňu.“

„Cože?“ řekl hrabě, na okamžik se odmlčel a vzápětí se hlučně zasmál. „Ahá, to se ti povedlo!“ zvolal vesele. „Čert tě vem, pro tentokrát se ti odpouští. Dobře, že jsi nás vzbudil, určitě bychom zaspali, včera jsme zas flámovali do tří.“

„Čestné slovo, že jsem zabil,“ opakoval Jelagin neústupně.

„Lžeš, kamaráde, lžeš!“ zvolal i majitel bytu, natahuje se pro ponožky. „A já se div nepolekal, jestli se doopravdy něco nestalo… Jefreme, přines čaj!“

Jelagin hmátl do kapsy u kalhot, vytáhl odtamtud malý klíček, přes rameno jej šikovně hodil na stůl a řekl:

„Jděte tam, uvidíte sami…“

U soudu prokurátor hodně mluvil o cynismu a hrůznosti některých scén, z nichž je složeno Jelaginovo drama, a nejednou poukazoval i na tuto scénu. Zapomněl, že toho jitra si rytmistr Licharev pouze v první chvíli nepovšiml „nepřirozené“, jak se vyjádřil, bledosti Jelaginovy a čehosi „nelidského“ v jeho očích, potom však už byl „tím i oním prostě ohromen“…

II

To se tedy stalo ráno devatenáctého června minulého roku.

Za půl hodiny už hrabě Koszyc a kornet Sevskij stáli před vchodem do domu, kde Sosnowská bydlela. Teď už jim nebylo do žertu.

Fiakristu div neuštvali, z kočáru se vyřítili úprkem, cpali klíč do klíčové dírky a zběsile zvonili; klíč se však do zámku nehodil a za dveřmi bylo ticho. Přešla je trpělivost, pospíšili si na dvůr a sháněli domovníka. Domovník se rozběhl zadním vchodem do kuchyně, a když se vrátil, řekl, že Sosnowská, jak tvrdí služebná, doma nespala – odjela hned večer a vzala s sebou nějaký balíček. Hrabě i kornet se zarazili: co dělat, jestli je to pravda? Chvíli přemýšleli a krčili rameny, pak nasedli a odjeli na policejní komisařství a domovníka vzali s sebou. Z komisařství zatelefonovali k rytmistru Licharevovi. Rytmistr se do telefonu vztekle rozkřičel:

„Ten idiot, z kterého už je mi do breku, zapomněl říct, že se vůbec nemělo jezdit k ní do bytu, ale do jejich mileneckého doupěte: Starogradská ulice, číslo čtrnáct. Haló? Starogradská, číslo čtrnáct. Něco na způsob pařížské garsoniéry, vchod přímo z ulice.“

Rychle se rozjeli do Starogradské.

Domovník seděl na kozlíku, policejní inspektor si upjatě a nezávisle sedl do kočáru proti důstojníkům. Bylo horko, ulice hlučné a plné lidí, nechtělo se ani věřit, že za takového slunečného a rušného jitra může někde někdo ležet mrtvý, a pomyšlení, že to spáchal dvaadvacetiletý Saška Jelagin, je zaráželo. Jak se k tomu mohl odhodlat? Kvůli čemu ji zabil, proč a jak? To všechno bylo nepochopitelné, otázky zůstaly bez odpovědi.

Když konečně zastavili před starým a nevlídným jednopatrovým domem ve Starogradské ulici, hrabě i kornet podle vlastních slov „dočista poklesli na duchu“. Cožpak je to tady a cožpak je nutno to vidět, třebaže je to podívaná lákavá, dokonce neobyčejně lákavá?

Zato policejní inspektor se hned cítil čilý, přísný a sebejistý.

„Račte mi dát klíč,“ řekl suše a rozhodně, a důstojníci si pospíšili předat mu klíč stejně plaše, jak by to udělal domovník.

Uprostřed domu byla vrata, za nimi bylo vidět malý dvůr a stromek, jehož zeleň byla nějak nepřirozeně jasná, nebo se aspoň tak jasná zdála na pozadí tmavošedých kamenných zdí. A napravo od vrat byly právě ony tajemné dveře, vedoucí přímo na ulici, které bylo třeba otevřít. Policejní inspektor se zamračil a zastrčil klíč, dveře se otevřely a hrabě i kornet spatřili jakousi úplně tmavou chodbu. Inspektor, jako by uhádl čichem, kde má hledat, natáhl ruku dopředu, zašátral po zdi a ozářil úzkou a pochmurnou místnost, v níž vzadu mezi dvěma křesly stál stolek a na něm talíře se zbytky zvěřiny a ovoce. Ještě pochmurnější však byla podívaná, která se naskytla očím vstupujících. V pravé stěně chodby objevili nevelký vchod do vedlejší místnosti, také úplně tmavé, hrobově osvětlené opálovou lampou, visící od stropu pod obrovským stínidlem z černého hedvábí. Čímsi černým byly odshora až dolů potaženy i všechny stěny pokoje, z něhož nevedlo jediné okno. A tam, také v pozadí, stál velký a nízký turecký divan a na něm, jen v košili, s pootevřenými ústy a očima, s hlavou skloněnou na prsa, s křečovitě napjatými končetinami a poněkud roztaženýma nohama, leželo a bělalo se tělo neobyčejně krásné mladé ženy.

Příchozí zůstali stát a na okamžik strnuli hrůzou a úžasem.

III

Zesnulá byla proto tak neobyčejně krásná, že její krása mimořádně vyhovovala požadavkům, které si vytyčují například módní malíři, když zobrazují ideálně hezké děvče. Měla všechno, co se žádá: překrásnou postavu, krásný odstín pokožky, naprosto dokonalou malou nohu, dětské, naivně půvabné rty, drobné a pravidelné rysy obličeje, nádherné vlasy… A to všechno už teď bylo mrtvé, to všechno už začalo tuhnout a uvadat, a krása činila mrtvou ještě hrůznější. Vlasy měla dokonale upravené do účesu, s jakým by mohla na ples. Hlava spočívala na nadzvednutém polštáři divanu a brada se lehce dotýkala prsou, což dodávalo jejím znehybnělým, pootevřeným očím a celé její tváři zdánlivě poněkud rozpačitého výrazu. A to všechno podivně osvětlovala opálová lampa, jež visela od stropu pod obrovským černým stínidlem, připomínajícím nějakého dravého ptáka, který nad mrtvou rozestřel svá blanitá křídla.

Celkový obraz překvapil dokonce i policejního inspektora. Poté všichni ostýchavě přistoupili k bližšímu ohledání mrtvé.

Obnažené, krásné ruce měla nataženy rovně podél těla. Na jejích prsou, na krajkách košile, ležely dvě Jelaginovy navštívenky a u nohou husarská šavle, která se vedle jejich žensky něžné nahoty zdála velmi hrubá. Hrabě už ji málem chtěl vzít a vytáhnout z pochvy, s nehoráznou myšlenkou, zda na ní nejsou stopy krve. Inspektor mu v tomto nezákonném počínání zabránil.

„No ovšem, ovšem,“ zamumlal hrabě šeptem, „zatím se, samozřejmě, nesmíme ničeho dotýkat. Udivuje mě ale, že nikde nevidím krev a ani žádné stopy zločinu. Zřejmě byla otrávena.“

„Mějte strpení,“ řekl inspektor kazatelsky, „počkáme na vyšetřujícího soudce a na doktora. Nepochybně to ale na otravu vypadá…“

A opravdu to tak vypadalo. Krev nebyla nikde – na podlaze ani na pohovce, na těle ani na košili mrtvé. Na křesle u divanu ležely dámské kalhotky a peignoir, pod nimi světle modrá košilka s perlovým nádechem, sukně z velmi kvalitní tmavošedé látky a šedý hedvábný plášť. To všechno bylo pohozeno páté přes deváté, nic z toho však také nebylo potřísněno ani jedinou kapkou krve. Myšlenku, že se jedná o otravu, potvrzovalo i to, co se našlo na výstupku zdi nad divanem: mezi lahvemi a zátkami od šampaňského, nedopalky a vlásenkami, popsanými a roztrhanými kousky papíru tam stála sklenice s nedopitým porterem a nevelká lahvička, na jejímž bílém štítku se zlověstně černalo: „Op. Pulv.“

Ale právě ve chvíli, kdy inspektor, hrabě a kornet jeden po druhém četli tato latinská slova, ozval se z ulice rachot kočáru, v němž přijížděli doktor a vyšetřující soudce, a za několik minut se ukázalo, že Jelagin mluvil pravdu: Sosnowská byla skutečně zabita ranou z revolveru. Na košili skvrny od krve nebyly. Zato pod košilí, v krajině srdeční objevili nachovou skvrnu a v jejím středu okrouhlou ranku s opálenými okraji, z níž vytékala řídká tmavá krev, která však nic neušpinila z toho důvodu, že ranka byla přikryta zmuchlaným kapesníkem…

Co dalšího zjistila lékařská expertiza? Ne mnoho: to, že pravá plíce zesnulé nese stopy tuberkulózy; že vystřeleno bylo zblízka a smrt nastala okamžitě, třebaže mrtvá mohla po výstřelu přece jen ještě pronést několik slov; že k zápasu mezi vrahem a jeho obětí nedošlo; že pila šampaňské a v porteru požila nevelké (k otrávení nepostačující) množství opia; a konečně, že měla této osudné noci intimní styk s mužem…

Ale proč, kvůli čemu ji ten muž zabil? Odpovídaje na tuto otázku, opakoval Jelagin umíněně: proto, že oba – jak on, tak Sosnowská – byli v „tragické situaci“, že z ní neviděli jiného východiska než smrt, a když Sosnowskou zabíjel, že plnil pouze její příkaz. S tím však byly zdánlivě v naprostém rozporu předsmrtné poznámky mrtvé. Vždyť na jejích prsou našli dvě jeho navštívenky, popsané polsky její rukou (mimochodem řečeno, dost negramotně). Na jedné stálo:

„Generálu Konovnocinovi, předsedovi divadelní správy. Můj příteli! Děkuji Ti za několikaleté šlechetné přátelství… Posílám poslední pozdrav a prosím Tě, abys veškeré peníze za má poslední vystoupení vydal mé matce…“

„Ten člověk jednal správně, že mě zabil… Ubohá, nešťastná maminko! Neprosím za odpuštění, poněvadž neumírám z vlastní vůle… Maminko! Shledáme se… tam nahoře… Cítím, že tohle je poslední chvíle…“

Na stejných navštívenkách si Sosnowská psala i jiné předsmrtné poznámky. Povalovaly se na výstupku zdi a byly pečlivě roztrhány. Složili je, slepili a přečetli.

„Ten člověk žádá mou i svou smrt… Živá nevyváznu…“

„Tak tedy, má poslední hodina nadešla… Bože, neopouštěj mě… Má poslední myšlenka patří matce a posvátnému umění…“

„Propast, nezměrná propast! Ten člověk je můj osud… Bože můj, spas mě, pomoz…“

A nakonec to nejzáhadnější:

„Quand même pour toujours…“[3]

Všechny tyto poznámky, jak ty, které byly nalezeny na prsou mrtvé zcela neporušené, tak i ty, které se našly na výstupku zdi roztrhané na kousky, byly jakoby v rozporu s tím, co Jelagin tvrdil. Právě však, že jen „jakoby“. Proč nebyly roztrhány ty dvě navštívenky, které ležely Sosnowské na prsou, když na jedné z nich stála slova tak osudná jako „neumírám z vlastní vůle“? Jelagin nejenže je neroztrhal a neodnesl s sebou, ale dokonce sám (kdo jiný to mohl udělat?) je položil na nejviditelnější místo. Neroztrhal je proto, že pospíchal? Zajisté, ve spěchu je mohl zapomenout roztrhat. Jak ale mohl ve spěchu položit mrtvé na prsa poznámky pro něho tak nebezpečné? A spěchal vůbec? Nikoli, uvedl mrtvolu do pořádku, přikryl ji košilí, když předtím preventivně ucpal ránu kapesníkem, potom se upravoval a oblékal sám… Ne, tady měl pravdu prokurátor: to se nedělo ve spěchu…

IV

Prokurátor pravil:

„Existují dvě kategorie zločinců. Do první patří zločinci příležitostní, jejichž zločin je plodem nešťastné shody okolností a podráždění, které věda nazývá přechodným pominutím smyslů. Do druhé pak zločinci, kteří to, co konají, konají se zlým a předem pojatým úmyslem: tito jsou přirozenými nepřáteli společnosti a společenského řádu, to jsou zločinecké typy. Do které kategorie zařadíme člověka sedícího před námi na lavici obžalovaných? Ovšemže do druhé. Není pochyb, že je to zločinec hrdelní, spáchal zločin proto, že zdivočel z bezuzdného a zahálčivého života.“

Tato tiráda je neobyčejně podivná (třebaže vyjadřovala téměř všeobecné mínění našeho města o Jelaginovi) a je tím podivnější, že Jelagin u soudu celou dobu seděl opíraje se o ruku, kterou se zakrýval před publikem, a na všechny otázky odpovídal tiše, přerývavě, a s jakousi srdcervoucí ostýchavostí a smutkem. Přesto však měl prokurátor v něčem pravdu: na lavici obžalovaných opravdu neseděl zločinec obyčejný a vůbec už ne stižený „přechodným pominutím smyslů“.

Prokurátor si položil dvě otázky: především, pochopitelně, zda byl zločin spáchán ve stavu afektu, to jest podráždění, a za druhé, zda tento stav k vraždě pouze bezděčně přispěl, a na obě otázky odpověděl s naprostou jistotou po dvakrát ne.

„Ne,“ řekl odpovídaje na první otázku, „o žádném afektu nemůže být ani řeč, především proto ne, že afekty netrvají několik hodin. A co také mohlo Jelagina do stavu afektu přivést?“

Aby mohl zodpovědět druhou otázku, kladl si prokurátor množství otázek podružných, které ihned zamítal, nebo dokonce i zesměšňoval. Pravil:

„Nepil Jelagin osudného dne víc než obvykle? Nikoli, on sice vůbec mnoho pil, toho dne však ne víc než obvykle.“

„Byl a je obžalovaný zdráv? Připojuji se k názoru lékařů, kteří jej vyšetřili: je úplně zdráv; naprosto si však nezvykl krotit svou vznětlivost.“

„Nebyl afekt vyvolán okolností, že manželství mezi ním a ženou, kterou miloval, bylo neuskutečnitelné, jestliže ovšem připustíme, že ji skutečně miloval? Nikoli, poněvadž víme, že tato věc obžalovaného neznepokojovala a že nepodnikal žádné rozhodné kroky, aby manželství bylo uzavřeno.“

A dál:

„Nepřivedl jej do stavu afektu plánovaný odjezd Sosnowské do zahraničí? Nikoli, poněvadž o tomto odjezdu dávno věděl.“

„Byl tedy konečně do stavu afektu přiveden myšlenkou na rozchod se Sosnowskou, k němuž následkem jejího odjezdu dojde? Znova je třeba odpovědět záporně, poněvadž o rozchodu spolu i před touto nocí mluvili nesčetněkrát. Ale jestliže je tomu tak, co ještě zbývá? Podivné zařízení pokoje, jeho, abych tak řekl, přízračnost a depresivní působení, právě tak jako celkové depresivní působení celé té chorobné a děsivé noci? Pokud jde o rozhovory o smrti, nemohly být pro Jelagina žádnou novinkou: k těmto rozhovorům mezi ním a jeho milenkou docházelo ustavičně a je pochopitelné, že jej omrzely už moc dávno. A o přízračnosti je prostě směšné vůbec mluvit. Vždyť byla přece značně zmírněna věcmi velice prozaickými: večeří a jejími zbytky na stole, lahvemi, a dokonce, promiňte mi, i nočníkem… Jelagin jedl a pil, vykonával přirozenou potřebu, chodil do vedlejšího pokoje, jednou pro víno, podruhé pro nůž, aby mohl ořezat tužku…“

A prokurátor uzavřel:

„Pokud jde o to, zda vražda, které se Jelagin dopustil, byla vyplněním vůle zesnulé, není věru třeba dlouhých úvah: k zodpovězení této otázky máme k dispozici jednak Jelaginovo neprůkazné tvrzení, že Sosnowská sama prosila, aby ji zabil – a jednak poznámku Sosnowské, pro něho svrchovaně osudnou: ‚Neumírám z vlastní vůle‘…“

V

V mnoha detailech bylo možno s prokurátorovou řečí nesouhlasit. „Obžalovaný je naprosto zdráv…“ Kde je však hranice mezi zdravím a nemocí, mezi normálností a abnormalitou? „Nepodnikal žádné kroky, aby manželství bylo uzavřeno…“ Ale proč, vždyť předně tyto kroky nepodnikal jen proto, že byl nezvratně přesvědčen o tom, že k ničemu nepovedou; a za druhé, což opravdu je láska spjata s manželstvím tak nerozlučně, což by se byl Jelagin uklidnil a vůbec definitivně rozřešil drama své lásky, kdyby se dal se Sosnowskou oddat? Což není známo, že zvláštní vlastností každé velké a vůbec každé neobyčejné lásky je právě snaha vyhnout se manželství?

To všechno ale, opakuji, jsou detaily. V tom hlavním však měl prokurátor pravdu: o žádný afekt nešlo.

Pravil:

„Lékařská expertiza dospěla k názoru, že Jelagin byl ‚daleko spíš‘ v klidném než v afektovaném stavu; a já tvrdím, že nejen v klidném, ale dokonce až překvapivě klidném. Přesvědčuje nás o tom nezvratně prohlídka uklizeného pokoje, v němž byl zločin spáchán a kde Jelagin pobyl ještě dlouho po tom. Dále také výpověď svědka Jarošenka, který viděl, s jakým klidem Jelagin z bytu ve Starogradské ulici vyšel a jak pečlivě, beze spěchu, za sebou zamkl dveře. A konečně i Jelaginova výpověď u rytmistra Lichareva. Co řekl Jelagin, abychom uvedli příklad, kornetu Sevskému, který se jej snažil ‚přivést k sobě‘ a přimět jej, aby si vzpomněl, jestli se Sosnowská nezastřelila sama? Řekl mu: ‚Ne, kamaráde, já se na všecko výborně pamatuju!‘ a zároveň mu hned popsal, jak vlastně střelil. Svědka Budberga Jelagin dokonce nepříjemně překvapil tím, že po svém přiznání ‚chladnokrevně pil čaj‘. A svědek Focht byl překvapen ještě víc: ‚Pane štábní rytmistře,‘ řekl mu Jelagin ironicky, ‚doufám, že mě dnes osvobodíte od cvičení.‘ ‚Bylo to tak hrozné,‘ vypráví Focht, ‚že to kornet Sevskij nevydržel a začal vzlykat‘… Pravda, byla chvíle, kdy zavzlykal i Jelagin: to tehdy, když se rytmistr vrátil od velitele pluku, ke kterému zašel pro rozkazy ohledně Jelagina, a když Jelagin z Fochtova a Licharevova obličeje pochopil, že byl definitivně zbaven důstojnické hodnosti. V této chvíli zavzlykal,“ zakončil prokurátor, „teprve v této chvíli!“

Poslední věta je ovšem zase velice podivná. Kdo by nevěděl, jak často dochází k takovému nenadálému procitnutí ze strnulosti v neštěstí a zármutku nad něčím bezvýznamným, co se náhodně objeví před očima a náhle člověku připomene celý jeho dřívější šťastný život a všechnu bezvýchodnost, všechnu hrůzu jeho současné situace? A vždyť právě tohle všechno bylo Jelaginovi připomenuto něčím naprosto ne bezvýznamným či náhodným. Vždyť on jako by se byl důstojníkem narodil – deset generací jeho předků bylo vojáky. A on teď nejenže už důstojníkem není, ale není jím proto, že už na světě není ta, kterou jistě miloval víc než svůj život, a on sám, on sám tu hrůzostrašnou věc spáchal!

To jsou ovšem také pouze detaily. Hlavní je, že o „přechodné pominutí smyslů“ skutečně nešlo. Oč tedy ale šlo? Prokurátor připustil, že „v tomto nejasném případě musí být všechno zaměřeno především k posouzení charakterů Jelagina a Sosnowské a k objasnění jejich vztahů“. A rozhodně prohlásil:

„Střetly se dvě individuality, které spolu neměly nic společného…“

Je to tak? V tom je právě celá otázka: je to tak?

VI

O Jelaginovi bych především řekl, že je mu dvaadvacet let: to je osudný věk, strašná doba, která určuje člověka na celý další život. Obvykle člověk v té době prožívá to, čemu se v medicíně říká „pohlavní zralost“ a v životě „první láska“, která je téměř vždy posuzována jen poeticky a vcelku velice lehkovážně. Často je tato „první láska“ provázena dramaty a tragédiemi, vůbec nikdo však nepomyslí na to, že právě v této době lidé prožívají něco daleko hlubšího a složitějšího než vzruchy a útrapy, nazývané obvykle zbožňováním milované bytosti: prožívají, aniž to sami vědí, děsivý rozkvět, trýznivé objevy, první mši pohlaví. A proto, kdybych byl Jelaginovým obhájcem, požádal bych soudce, aby jeho věku věnovali pozornost právě z tohoto zorného úhlu a kromě toho také tomu, že před námi seděl člověk v tomto ohledu zcela mimořádný. „Mladý husar, potřeštěný vychutnávač života,“ pravil prokurátor, opakuje všeobecné mínění, a na důkaz, že jeho slova jsou správná, reprodukoval vyprávění jednoho ze svědků, herce Lisowského, o tom, jak Jelagin jednou přišel do divadla ve dne, když se herci shromáždili ke zkoušce, a jak Sosnowská, když jej spatřila, uskočila stranou za Lisowského a rychle řekla: „Kolego, schovej mě před ním!“ „Stoupl jsem si před ni,“ vyprávěl Lisowski, „a ten podnapilý husárek zůstal najednou stát a byl celý vedle – stojí s rozkročenýma nohama a rozpačitě kouká: kampak se Sosnowská poděla?“

Ano, právě tak je to: potřeštěný člověk. Z čeho však pramení jeho potřeštěnost – opravdu „z bezuzdného, zahálčivého života“?

Jelagin pochází ze vznešené a bohaté rodiny, matku (která měla, račte si povšimnout, velmi exaltovanou povahu) ztratil velice brzo, k otci, drsnému a přísnému, nemohl přilnout právě pro strach, v němž vyrůstal a dospěl. Prokurátor s krutou odvahou vykreslil nejen Jelaginův morální, ale i fyzický profil. Řekl:

„Takový byl, pánové, náš hrdina v malebném husarském úboru. Podívejte se však na něho teď. Teď už ho nic nepřikrašluje; před námi sedí shrbený mladík malé postavy, s plavým knírkem a krajně neurčitým a bezvýznamným výrazem tváře, mladík, který ve svém černém žakýtku velmi málo připomíná Othella, to jest postavu, v níž jsou, po mém soudu, pronikavě vyjádřeny specifické znaky degenerace; v některých případech až příliš nestatečný – jako například ve vztazích k otci –, v jiných zas příliš smělý a nedbající žádných překážek, to tehdy, když se necítí vázán otcovým názorem a vůbec když může počítat s tím, že vyvázne bez trestu…“

Jistěže v této přibližné charakteristice bylo mnoho pravdy. Já však, když jsem ji poslouchal, nepochopil jsem předně, jak je možné stavět se s takovou lehkovážností ke všemu tomu strašně složitému a tragickému, čím se často vyznačují lidé s ostře vyhraněnými dědičnými sklony, a za druhé jsem přece jenom v této pravdě spatřoval pouze velmi malou část pravdy. Ano, Jelagin vyrůstal v bázni před otcem. Bázeň však není zbabělost, zvláště ne bázeň před rodiči, tím spíše ne u člověka, kterému je dáno dvojnásob pociťovat všechny dědičné sklony spojující jej se všemi jeho otci, dědy a pradědy. Ano, Jelaginův zevnějšek neodpovídá klasické představě o tom, jak má vypadat husar; i v tom spatřuji jeden z důkazů o nevšednosti jeho povahy: zahleďte se trochu pozorněji, řekl bych prokurátorovi, na toho přizrzlého, shrbeného člověka s pavoučíma nohama, a shledáte téměř s hrůzou, jak daleko má tato pihatá tvář s malýma nazelenalýma očima (které se pohledu na vás vyhýbají) k bezvýznamnosti. A poté obraťte pozornost na to, co při své degenerovanosti snesl; v den vraždy byl na cvičení – samozřejmě od časného jitra – a při snídani vypil šest skleniček vodky, láhev šampaňského a dvě sklenky koňaku a zůstal přitom skoro úplně střízlivý!

VII

Se všeobecným nevalným míněním o Jelaginovi byly ve značném rozporu také výpovědi mnoha jeho druhů od pluku. Všichni o něm udali jen to nejlepší. Hle, jaké mínění o něm měl například velitel eskadrony:

„Když Jelagin vstoupil do pluku, znamenitě zapadl mezi důstojníky a vždycky byl nadmíru vlídný, starostlivý a spravedlivý i k nižším hodnostem. Jeho charakter, po mém soudu, vyznačoval se pouze jediným: nevyrovnaností, která se však neprojevovala nikterak nepříjemně, pouze v častých a rychlých přechodech od veselosti k melancholii, od hovornosti k zamlklosti, od sebedůvěry k pochybnostem o svých představách a vůbec o celém svém osudu…“

Dále je zde mínění rytmistra Lichareva:

„Jelagin byl vždy vlídný a laskavý kamarád, měl jenom některé zvláštní vlastnosti: někdy býval skromný a ostýchavě tajnůstkářský, jindy zas upadal do jakési nespoutanosti a bravury… Poté, co ke mně přišel s přiznáním, že zabil Sosnowskou, a co Sevskij s Koszycem odjeli do Starogradské ulice, chvílemi vášnivě plakal, chvílemi se jízlivě a svévolně smál, a když ho potom zatkli a odváželi do vězení, s divokým úsměvem se s námi radil, u kterého krejčího si má objednat civilní oblek…“

Dále je tu názor hraběte Koszyce:

„Jelagin byl vcelku člověk veselé a jemné povahy, nervní a vnímavý, dokonce se sklonem se nadchnout; obzvlášť na něho působilo divadlo a hudba, která jej často doháněla až k slzám: on sám měl neobyčejný hudební talent, hrál téměř na všechny nástroje…“

Přibližně stejně vypovídali i všichni další svědci:

„Člověk, který se velmi snadno nechal unést, který však jako by stále čekal na něco opravdového a neobyčejného…“

„Na přátelských večírcích býval většinou veselý a jaksi mile dotěrný, šampaňského spotřeboval ze všech nejvíc a hostil jím kdekoho… Když navázal poměr se Sosnowskou, snažil se vždy své city k ní přede všemi utajit a velmi se změnil: často býval zádumčivý a smutný, říkal, že se zabývá myšlenkou na sebevraždu…“

Takové jsou informace o Jelaginovi, pocházející od lidí, kteří žili v jeho těsné blízkosti. Odkud jen, myslel jsem si, když jsem seděl u soudu, vzal prokurátor tolik černé barvy pro jeho portrét? Nebo má nějaké jiné informace? Ne, nic takového nemá. Nezbývá než předpokládat, že k těmto černým barvám jej pohnuly jeho povšechné představy o „zlaté mládeži“ a to, co se dověděl z jediného Jelaginova dopisu jednomu příteli do Kišiněva, který měl soud k dispozici. Jelagin v něm mluví o svém životě velmi nevybíravě:

„Dospěl jsem, kamaráde, k jakési lhostejnosti: všechno, docela všechno je mi fuk! Teď je dobře, no chvála bohu, a co bude zítra – na to kašlu, jitro je moudřejší večera. Získal jsem si báječnou reputaci: největší ochlasta a idiot div ne z celého města…“

Takové sebezhodnocení zdánlivě odpovídalo krasořečnění prokurátora, který prohlásil, že Jelagin „v honbě za smyslnými rozkošemi postavil ženu, která mu dala vše, před soud společnosti a připravil ji nejen o život, ale i o poslední poctu – o křesťanský pohřeb…“ Odpovídalo však ve skutečnosti? Nikoli, prokurátor z dopisu vytrhl pouze několik řádek. Celý dopis zněl:

„Drahý Sergeji! Tvůj dopis jsem dostal a odpovídám Ti pozdě, ale co se dá dělat? Až budeš číst můj dopis, určitě si pomyslíš: to je ale škrábanice, jako když moucha spadla do kalamáře a pak lezla po papíře! Nu což, rukopis prý je ne-li zrcadlem povahy, tedy aspoň do určité míry výrazem charakteru. Pořád jsem ten starý flákač, jako jsem býval, a chceš-li, tak dokonce ještě horší, poněvadž dva roky života na vlastní noze a ještě leccos na mně zanechalo stopy. Existuje, kamaráde, leccos, co nevyjádří ani sám velemoudrý Šalamoun! Proto se nediv, jestli se jednoho krásného dne dovíš, že jsem se odbouchnul. Dospěl jsem, kamaráde, k jakési lhostejnosti: všechno, docela všechno je mi fuk! Teď je dobře, no chvála bohu, a co bude zítra – na to kašlu, jitro je moudřejší večera. Získal jsem si báječnou reputaci: největší ochlasta a idiot div ne z celého města. Ale zároveň – budeš mi to věřit? – cítím v sobě čas od času takovou sílu, trýzeň a touhu po všem dobrém, ušlechtilém a vůbec čert ví sám po čem, div mi srdce nepukne. Řekneš, že je to ještě projev mládí: ale proč moji vrstevníci nic podobného nepociťují? Stal jsem se strašně nervózní: někdy v zimě, v noci, ve vánici, za mrazu vyskočím z postele a proháním se na koni po ulicích, že jsou z toho paf i strážníci, kteří jsou zvyklí ničemu se nedivit – a to prosím úplně střízlivý, ne že bych byl nalitý. Toužím zachytit jakýsi nepostižitelný motiv, který jako bych byl někdy slyšel, ale pořád a pořád mi uniká! Ale co, Tobě se přiznám: zamiloval jsem se, a ona není ani trochu, ani trochu taková, jakých je plné město… Ale dost o tom. Piš mi, prosím Tě, mou adresu znáš. Vzpomínáš, co jsi vždycky říkal? ‚Kornetu Jelaginovi, Rusko‘…“

Je s podivem, jak bylo možné po přečtení třeba jen tohoto jediného dopisu říci, že se „střetly dvě individuality, které spolu neměly nic společného“!

VIII

Sosnowská byla čistokrevná Polka a byla starší než Jelagin – osmadvacetiletá. Její otec byl bezvýznamný úředník, který spáchal sebevraždu, když jí byly pouhé tři roky. Matka byla dlouhý čas vdovou, potom se znova vdala, zase za nepatrného úředníka, a znova brzo ovdověla. Jak je vidět, byla rodina Sosnowské dost průměrná – odkud se tedy vzaly všechny ty extrémní duševní rysy, jimiž se vyznačovala, odkud ta její vášeň k divadlu, která, jak víme, projevila se u ní velmi brzo? Domnívám se, že na tom skutečně nemá podíl výchova v rodině a v soukromém penzionátu, kde studovala. A po pravdě řečeno, studovala velmi dobře; ve volném čase hodně četla a při četbě si občas vypisovala z knih myšlenky a výroky, které se jí líbily a o nichž se domnívala, jak to v podobných případech samozřejmě vždycky bývá, že mají ten či onen vztah k ní samé – a vůbec si dělávala určité poznámky, vedla si něco jako deník, pokud se ovšem deníkem dají nazvat útržky papíru, na které mnohdy nesáhla celé měsíce a na něž si nesystematicky vylévala své touhy a názory na život či kam si prostě poznamenávala, co je dlužna pradleně, u švadleny a podobně. Co si hlavně vypisovala?

„‚Nenarodit se je největší štěstí, to druhé je vrátit se co nejdřív do nebytí.‘ Úchvatná myšlenka!“

„Svět je nudný, smrtelně nudný, a má duše tíhne k čemusi neobvyklému…“

„‚Lidé chápou pouze ta utrpení, na něž umírají.‘ Musset.“

„Ne, já se nikdy nevdám. To říkají všechny. Já však na to přísahám při bohu a smrti…“

„Jen lásku, nebo smrt. Kde se však ve vesmíru najde takový muž, abych se do něho zamilovala? Takový neexistuje, nemůže existovat! A jak mám zemřít, když miluji život jako zběsilá?“

„Nic hroznějšího, přitažlivějšího a záhadnějšího než láska neexistuje v nebi ani na zemi…“

„Matka mi kupříkladu říká, abych se vdala pro peníze. Já, já a pro peníze! Jaké nadpozemské slovo je láska, kolik pekla a půvabu je v něm, třebaže jsem nikdy nemilovala!“

„Celý svět se na mne dívá milióny lačných očí, jako když jsem bývala malá a chodívala do zoologické zahrady…“

„‚Být člověkem nemá cenu. Andělem také ne. I andělé začali žehrat a povstali proti bohu. Cenu má být buď bohem, nebo ničím.‘ Krasiński.“

„‚Kdo se může pochlubit, že pronikl do její duše, když všechno úsilí jejího života směřovalo k utajení jejích hlubin?‘ Musset.“

Když Sosnowská ukončila studium, oznámila hned matce, že se rozhodla zasvětit svůj život umění. Matka, dobrá katolička, samozřejmě nechtěla zpočátku ani slyšet o tom, že by se její dcera stala herečkou. Dcera však měla daleko k tomu, aby se podřizovala komukoli, ba dokonce už dřív se jí podařilo matku přesvědčit, že její život, život Marie Sosnowské, nemůže být v žádném případě obyčejný a průměrný.

V osmnácti odjela do Lvova a rychle uskutečnila své touhy: i na jeviště se dostala bez jakýchkoli obtíží a zakrátko tam také vynikla. Brzo dosáhla jak mezi obecenstvem, tak i v divadelních kruzích takové proslulosti, že ve třetím roce své kariéry obdržela pozvání do našeho města. I ve Lvově si však zaznamenávala přibližně totéž co dřív:

„‚Všichni o ní mluví, pláčou nad ní a smějí se; kdo však ji zná?‘ Musset.“

„Nebýt matky, zabila bych se. To je má stálá touha…“

„Když si vyjedu někam za město a uvidím nebe, tak krásné a bezedné, nevím, co se to v takové chvíli se mnou děje. Chce se mi křičet, zpívat, deklamovat, plakat… zamilovat se a umřít…“

„Zvolím si krásnou smrt. Pronajmu si malý pokoj, nařídím jej potáhnout smuteční látkou. Za stěnou bude muset hrát hudba a já ulehnu v prostých bílých šatech a obklopím se nesčíslnými květinami, jejichž vůně mě zabije. Ó, to bude skvělé!“

A dál:

„Všichni, všichni žádají jen mé tělo, ne mou duši…“

„Kdybych byla bohatá, objela bych celý svět a milovala bych všude na zeměkouli…“

„‚Ví člověk, co chce? Je přesvědčen o tom, co si myslí?‘ Krasiński.“

A nakonec:

„Padouch!“

Kdo byl ten padouch, který zřejmě provedl to, co si není těžké domyslet? Je známo jen, že existoval, že nemohl neexistovat.

„Už ve Lvově,“ řekl svědek Zauze, lvovský kolega Sosnowské, „se na jevišti spíš svlékala než oblékala, všechny své známé a ctitele přijímala doma v průsvitném peignoiru a s nahýma nohama. Krása těch nohou je všechny, obzvlášť zelenáče, přiváděla do nadšeného úžasu. A ona jim říkala: ‚Jen se nedivte, jsou to moje vlastní,‘ a ukazovala nohy až nad kolena. Ale v téže době mi ustavičně tvrdila – často se slzami v očích – že neexistuje nikdo, kdo by byl hoden její lásky, a že jedinou její nadějí je smrt…“

A tehdy se objevil „padouch“, s nímž jezdila do Konstantinopole, do Benátek a do Paříže a u něhož pobývala v Krakově a v Berlíně. Byl to nějaký haličský statkář, neobyčejně bohatý.

Svědek Volskij, který znal Sosnowskou od dětství, prohlásil:

„Vždycky jsem Sosnowskou pokládal za ženu s velice nízkou mravní úrovní. Neuměla se chovat, jak se sluší na herečku a ženu z našich krajů. Milovala jen peníze, peníze a muže. Když byla skoro ještě děvčátko, cynicky se prodala starému haličskému nemravovi!“

Právě o tomto „nemravovi“ vyprávěla Sosnowská Jelaginovi ve své předsmrtné rozmluvě.

Prolévala tehdy slzy a naříkala si mu:

„Vyrůstala jsem osaměle, nikdo na mne nedohlížel. Ve své rodině i na celém světě jsem byla všem cizí… Jedna žena – ať bůh prokleje její děti! – mě mravně kazila, když jsem byla důvěřivá, čistá holčička… A ve Lvově jsem si vroucně zamilovala jednoho člověka, jako otce, a ukázalo se, že to byl takový padouch, takový padouch, že si na něho ani vzpomenout nemohu, aby mi nebylo úzko! Naučil mě kouřit hašiš a pít víno, vozil mě do Konstantinopole, kde měl celý harém, v tom harému ležel, díval se na své nahé otrokyně a nutil i mě, abych se svlékala, ten hnusný, podlý chlap…“

IX

U nás, v našem městě, se o Sosnowské brzo začaly šířit nejrůznější pověsti.

„Už ve Lvově,“ vyprávěl svědek Meškov, „mnohým navrhovala, aby zemřeli za jednu noc s ní, a stále tvrdila, že hledá srdce schopné milovat. Toto milující srdce hledala velmi houževnatě. A sama ustavičně říkávala: ‚Mým hlavním cílem je žít a užívat života. Koštéř musí ochutnat všechna vína a ani jedním se nesmí opít. Právě tak to musí dělat i žena s muži.‘ A ona to tak skutečně dělala,“ pravil Meškov. „Nejsem si zcela jist, zda všechna vína zkoušela, ale vím, že jich kolem sebe shromáždila obrovské množství. Nicméně, i to snad dělala hlavně proto, aby kolem sebe vyvolala rozruch a opatřila si klakéry do divadla. ‚Peníze jsou maličkost,‘ říkávala. ‚Jsem chtivá a někdy lakomá jak ta poslední měšťačka, ale na peníze ani nějak nemyslím. Hlavní věc je sláva, to všechno ostatní bude.‘ A o smrti, jak soudím, taky vykládala ustavičně jen s tím cílem, aby se o ní mluvilo…“

Stejný život jako ve Lvově vedla i v našem městě. Také poznámky si psala téměř stejné:

„Bože, jak je mi teskno, jak jsem unavená! Kdyby aspoň přišlo zatmění nebo zemětřesení…“

„Jednou večer jsem byla na hřbitově a bylo tam tak krásně! Zdálo se mi… ne, ten cit neumím popsat. Chtělo se mi zůstat tam přes celou noc, deklamovat nad hroby a zemřít vyčerpáním. Druhý den jsem hrála tak dobře jak nikdy…“

Nebo zas:

„Včera jsem byla na hřbitově v deset hodin večer. Jaká tísnivá podívaná! Měsíc zaléval svými paprsky náhrobní kameny a kříže. Zdálo se mi, že jsem obklopena tisíci mrtvol. Cítila jsem se ale tak veselá a šťastná! Bylo mi moc dobře…“

Když se seznámila s Jelaginem a dověděla se od něho jednou, že u pluku zemřel rytmistr, požádala, aby ji zavezl do kaple, kde nebožtík ležel, a zapsala si, že pohled na kapli a na nebožtíka při měsíčním světle na ni učinil „otřesně vzrušující dojem“.

Touha po slávě a po tom, aby jí lidé věnovali pozornost, proměnila se u ní v té době až v nepříčetnost. Je pravda, že byla sama o sobě velmi hezká. Její krása nebyla vcelku originální, přece však v ní bylo jakési osobité a výjimečné, neobvyklé kouzlo, jakási směs naivní nevinnosti a zvířecí lstivosti, a kromě toho směs neustálého předstírání a upřímnosti: pohleďte jen na její portréty, věnujte pozornost pohledu, který je pro ni zvlášť charakteristický – je to pohled vždy trochu nevraživý a má při něm stále trochu pootevřené rty, pohled smutný, většinou roztomilý a vábivý, cosi slibuje a svoluje k čemusi tajnému a neřestnému. A své krásy uměla využívat. Z jeviště lovila ctitele nejen tím, že tam uměla zvlášť dobře uplatnit všechny své půvaby, tón hlasu a živost pohybů, smích či slzy, ale i tím, že většinou vystupovala v rolích, v nichž mohla předvést své tělo. Doma nosila svůdné orientální a řecké šaty, v nichž také přijímala své početné hosty, jeden ze svých pokojů vyhradila, jak prohlašovala, speciálně pro sebevraždu; byly v něm jak revolvery, kinžály a šavle v podobě srpů a sekáčků, tak i lahvičky s nejrůznějšími jedy, a za ustavičné a nejoblíbenější téma svých rozhovorů si zvolila smrt.

To však nebylo všechno: často při rozhovorech o všemožných způsobech, jak skoncovat se životem, strhla náhle ze stěny nabitý revolver, natáhla kohoutek, přiložila si hlaveň na spánek a říkala: „Rychle, polibte mě, nebo okamžitě střelím!“, nebo zas brala do úst strychninovou pilulku a prohlašovala, že ji spolkne, jestliže host okamžitě nepadne na kolena a nepolíbí ji na bosou nohu. A to všechno dělala a říkala tak, že host bledý strachy odcházel dvojnásob okouzlený a po celém městě o ní roznášel právě ty pověsti, které všechny vzrušovaly a po nichž ona tolik toužila…

„Téměř vždy se přetvařovala a něco předstírala,“ řekl u soudu svědek Zalesski, který ji znal velmi důvěrně a dlouho. „Hrát a dráždit, to byla role, z níž nikdy nevypadla. Dohnat člověka k zběsilosti něžnými záhadnými pohledy, mnohoznačnými úsměvy nebo smutným povzdechem bezbranného dítěte – v tom byla velká mistryně. Tak se chovala i k Jelaginovi. Hned ho přiváděla do varu, hned ho zas polévala ledovou vodou… Jestli chtěla zemřít? Ale vždyť lačně milovala život, smrti se neobyčejně bála. A vůbec měla v povaze velice mnoho optimismu a veselosti. Pamatuji, jak jí jednou Jelagin poslal darem kůži ledního medvěda. Tehdy u ní zrovna byla spousta hostů. Na všechny ale rázem zapomněla – tak byla tou kůží nadšena. Roztáhla ji po podlaze, vůbec nikoho si nevšímala a začala na ní dělat kotrmelce, předváděla takové kousky, že by jí to každý akrobat mohl závidět… Byla to okouzlující žena!“

Přitom však tentýž Zalesski vyprávěl, že trpívala návaly stesku a zoufalství. Doktor Sieroszewski, který ji znal deset let a léčil ji ještě před jejím odjezdem do Lvova – tehdy se u ní projevily souchotiny –, také udal, že v poslední době ji sužovala silná nervová porucha, ztráta paměti a časté halucinace, takže se až obával o její rozumové schopnosti. Na tyto poruchy ji léčil také doktor Schuhmacher, kterého stále přesvědčovala, že nezemře přirozenou smrtí (u něho kdysi sebrala dva svazky Schopenhauera, „které pozorně přečetla a jimž kupodivu výborně porozuměla, jak se později ukázalo“). A doktor Niedzielski podal tyto informace:

„Byla to zvláštní žena! Když mívala hosty, byla většinou veselá a koketní; někdy však náhle ztichne, z ničeho nic obrátí oči v sloup, položí hlavu na stůl… nebo začne házet na podlahu sklenice a skleničky a rozbíjet je… V takových případech ji bylo vždycky třeba rychle požádat: ‚Jen houšť, jen houšť,‘ a ona s tím vzápětí přestala.“

A s touto „zvláštní a okouzlující ženou“ se posléze seznámil kornet Alexandr Michajlovič Jelagin.

X

Jak k tomuto seznámení došlo? Jak se sblížili a jaké byly jejich vzájemné city a vztahy? O tom dvakrát vyprávěl sám Jelagin: prvně krátce a úryvkovitě, několik hodin po vraždě vyšetřujícímu soudci; podruhé při sérii výslechů, které se konaly tři týdny po výslechu prvním.

„Ano,“ pravil, „jsem vinen, že jsem Sosnowskou zabil, ale z její vlastní vůle…

Seznámil jsem se s ní před půldruhým rokem u divadelní pokladny prostřednictvím poručíka Budberga. Vášnivě jsem se do ní zamiloval a domníval jsem se, že mé city sdílí. Nebýval jsem však o tom přesvědčen stále. Někdy se mi zdálo, že mě miluje dokonce víc než já ji, jindy zase naopak. Kromě toho byla ustavičně obklopena ctiteli, s nimiž koketovala, a já jsem se užíral krutou žárlivostí. Tohle však koneckonců nevytvořilo naši tragickou situaci, ale něco jiného, co neumím vyjádřit… Ať je to tak či onak, přísahám, že jsem ji nezabil ze žárlivosti…

Seznámil jsem se s ní, jak jsem řekl, v únoru minulého roku v divadle u pokladny. Zašel jsem k ní pak na návštěvu, ale do října jsem u ní nebýval častěji než dvakrát do měsíce, a to vždycky ve dne. V říjnu jsem jí vyznal lásku a ona mi dovolila, abych ji políbil. O týden později jsem jel s ní a se svým přítelem Vološinem na večeři do restaurace za městem; odtamtud jsme se vraceli jen ve dvou, a třebaže byla veselá, vlídná a trochu opilá, cítil jsem před ní takovou nesmělost, že jsem se jí bál políbit ruku. Potom mě jednou požádala o Puškina, a když si přečetla ‚Egyptské noci‘, řekla: ‚Jestlipak vy byste se odhodlal položit život za jedinou noc s milovanou ženou?‘ A když jsem spěšně odpověděl, že ano, záhadně se usmála. To už jsem ji velmi miloval a jasně jsem viděl a cítil, že je to pro mne láska osudná. Tou měrou, jak jsme se sbližovali, osměloval jsem se a začínal jsem jí vykládat o své lásce častěji, říkal jsem jí, že cítím, že umírám… už jen z toho jediného důvodu, že mi otec nikdy nedovolí, abych se s ní oženil, a ona se mnou neoddána žít nemůže, poněvadž je herečka, které by polská společnost nikdy neprominula otevřené nelegitimní soužití s ruským důstojníkem. A také ona si stěžovala na svůj osud, na svou zvláštní duši. Odpovědi na má vyznání, na mou otázku, zda mě miluje, se však vyhýbala, dávajíc mi jakoby jistou naději těmito stížnostmi a jejich intimností.

Potom, od ledna letošního roku, jsem ji začal navštěvovat každý den. Posílal jsem jí kytice do divadla a květiny do bytu, dával jsem jí dary… Věnoval jsem jí dvě mandolíny, kůži ledního medvěda, prsten a briliantový náramek a rozhodl jsem se, že jí věnuji brož ve tvaru lebky. Zbožňovala emblémy smrti a nejednou mi říkala, že by si ode mne přála právě takovou brož s francouzským nápisem: Quand même pour toujours!

Dvacátého šestého března tohoto roku jsem od ní obdržel pozvání na večeři. Po večeři mi prvně patřila… v pokoji, kterému říkala japonský. V tomto pokoji se také odbývaly naše další schůzky; služku posílala po večeři spát. A potom mi dala klíč od své ložnice, jejíž vnější dveře vedly přímo na schodiště… V upomínku na šestadvacátý březen jsme si objednali zásnubní prsteny, na jejichž vnitřní straně byly podle jejího přání vyryly naše iniciály a datum našeho sblížení…

Při jedné z našich vyjížděk za město zašli jsme ve vesnici ke kříži u kostela a před tímto křížem jsem jí přísahal svou věčnou lásku, řekl jsem, že před bohem je mou ženou a že ji neopustím, dokud nás smrt nerozloučí. Stála smutná a zamyšlená a mlčela. Potom řekla prostě a pevně: ‚Já tě také miluji. Quand même pour toujours!‘

Začátkem května, když jsem byl jednou u ní na večeři, vytáhla opium v prášku a řekla: ‚Jak snadné je umřít! Stačí si jen trochu nasypat, a je to!‘ A nasypala prášek do poháru se šampaňským a pozvedla pohár ke rtům. Vyrval jsem jí jej z ruky, vyšplíchl jsem víno do krbu a pohár jsem roztříštil o ostruhu. Druhého dne mi řekla: ‚Místo tragédie z toho včera byla komedie!‘ A dodala: ‚Co si mám počít, sama se k tomu neodhodlám, a ty také nemůžeš, neodvážíš se… Jaká je to hanba!‘

Potom jsme se začali vídat řidčeji: řekla mi, že mě večer doma už přijímat nemůže. Proč? Šílel jsem, hrozně jsem se trápil. Kromě toho se však změnilo i její chování ke mně, někdy mě přijímala tak, jako bychom se sotva znali, a stále se mi zlomyslně vysmívala, že nemám charakter… Náhle se ale všechno znova změnilo. Začala se pro mne stavovat, když jela na projížďku, a znova se mnou koketovat, snad proto, že i já jsem si ve styku s ní začal osvojovat chladnou odměřenost… Nakonec řekla, abych pro naše schůzky najal samostatný byt, ale takový, aby byl v zapadlé ulici, v nějakém ponurém starém domě, aby byl úplně tmavý a zařízený tak, jak mi přikáže… Víte sami, jak byl ten byl zařízen…

Šestnáctého června jsem k ní zašel ve čtyři hodiny, řekl jí, že byt je připraven, a předal jsem jí jeden z klíčů. Usmála se, klíč mi vrátila a odpověděla: ‚O tom si pohovoříme později.‘ V té chvíli se ozval zvonek a přišel nějaký Škljarevič. Rychle jsem schoval klíč do kapsy a dali jsme se do řeči o hloupostech. Když jsem zároveň se Škljarevičem odcházel, řekla mu v předsíni nahlas: ‚Přijďte v pondělí,‘ a mně zašeptala: ‚Přijď zítra, ve čtyři,‘ a zašeptala to tak, že se mi zatočila hlava…

Druhého dne jsem u ní byl přesně ve čtyři hodiny. Jaké však bylo mé překvapení, když mi kuchařka, která otevřela dveře, sdělila, že mě Sosnowská nemůže přijmout, a dala mi od ní dopis! Psala v něm, že se necítí zdráva, že odjíždí k matce na letní sídlo a že ‚teď už je pozdě‘. Celý bez sebe jsem zašel do nejbližší cukrárny a napsal jí strašný dopis, v němž jsem ji prosil, aby mi vysvětlila, co znamená slovo pozdě, a tento dopis jsem jí poslal po poslíčkovi. Poslíček mi však přinesl dopis zpátky – nebyla doma. Usoudil jsem z toho, že se chce se mnou definitivně rozejít, a když jsem se vrátil domů, napsal jsem jí nový dopis, kde jsem jí dělal ostré výčitky za to, jak si se mnou zahrávala, a žádal ji, aby mi vrátila zásnubní prsten, který je pro ni, jak se zdá, pouhý žert, zatímco pro mne je tím nejdražším, co v životě mám, tím, co s sebou hodlám vzít do hrobu: těmito slovy jsem jí chtěl říct, že mezi námi je všechno skončeno, a dát jí na srozuměnou, že mi zbývá pouze smrt. S tímto dopisem jsem jí zároveň vrátil její podobiznu, všechny dopisy a věci, které měla u mne schované: rukavice, jehlice do vlasů a klobouk… Sluha se vrátil a řekl, že nebyla doma a že nechal dopis a balíček u domovníka…

Večer jsem jel do cirkusu a sešel jsem se tam se Škljarevičem, který mi nebyl nijak blízký, ale poněvadž jsem se bál být sám, pil jsem s ním šampaňské. Náhle mi Škljarevič řekl: ‚Poslechněte, já vidím, jak zkoušíte, a vím, z jakých důvodů. Věřte mi, že ona za to nestojí. Prodělali jsme si to všichni, všechny nás vodila za nos…‘ Měl jsem chuť vytáhnout šavli a rozpoltit mu hlavu, byl jsem však v takovém stavu, že jsem nejen nic takového neudělal a pokračoval jsem s ním v hovoru, ale dokonce jsem byl v duchu rád, že je se mnou, že mám možnost být aspoň s někým, od koho se mohu nadít soucitu. Nevím, co se to se mnou stalo: samozřejmě se ode mne nedočkal ani slova odpovědi a ani slovem jsem se nezmínil o Sosnowské, odvezl jsem ho však do Starogradské ulice a ukázal mu byt, který jsem pro naše schůzky s takovou láskou vybral. Bylo mi nevýslovně hořko a styděl jsem se, že jsem byl s tím bytem tak napálen…

Odtud jsem hnal fiakristu do restaurace k Niewiarowskému; drobně pršelo, fiakrista uháněl a mně bylo hrozně a zoufale i z toho deště i ze světel před námi. Hodinu po půlnoci jsem se vrátil se Škljarevičem z restaurace domů a už jsem se začal svlékat, když mi náhle sluha podal lístek: čekala na mne na ulici a prosila mě, abych neprodleně přišel dolů. Přijela v krytém kočáře se služebnou a řekla mi, že se o mne tak polekala, že nemohla jet sama a vzala služebnou s sebou. Nařídil jsem sluhovi, aby doprovodil služebnou domů, sám jsem si sedl k ní do kočáru a odjeli jsme do Starogradské ulice. Po cestě jsem jí dělal výčitky, říkal jsem, že si se mnou zahrává. Mlčela a dívala se před sebe, chvílemi si otírala slzy. Přesto však vypadala klidně. A poněvadž se její nálada obvykle přenášela na mne, začal jsem se uklidňovat také. Když jsme dojeli na místo, rozveselila se docela – byt se jí velice líbil. Vzal jsem ji za ruku, požádal ji, aby mi odpustila všechny mé výčitky, a prosil jsem ji, aby mi vrátila podobiznu, kterou jsem jí v rozčilení poslal. Ke sporům mezi námi docházelo často a vždycky jsem se nakonec cítil vinen a vždycky jsem prosil za odpuštění. Ve tři hodiny v noci jsem ji odvezl domů. Po cestě se náš rozhovor znova přiostřil. Seděla a dívala se před sebe; do tváře jsem jí neviděl, cítil jsem pouze vůni její voňavky a slyšel mrazivý, zlostně znějící hlas: ‚Ty nejsi chlap,‘ říkala, ‚nemáš vůbec žádný charakter, mohu tě rozběsnit a uklidnit, kdykoli se mi zlíbí. Kdybych byla mužem, tahala bych takové ženské řemeny ze zad!‘ Nato jsem křikl: ‚V tom případě si vemte svůj prsten zpátky!‘ a násilím jsem jí jej navlékl na prst. Obrátila se ke mně s rozpačitým úsměvem a řekla: ‚Přijď zítra!‘ Odpověděl jsem, že mě to ani nenapadne. Neobratně a plaše mě začala prosit, říkala: ‚Ale přijdeš, musíš přijít… do Starogradské…‘ Potom dodala rozhodně: ‚Ne, já tě moc prosím, abys přišel, brzo odjedu do ciziny, chci tě naposledy vidět…‘ Nato jsem jí řekl, snaže se být odměřený, že jí v tom případě zítra sdělím, v kolik hodin budu mít čas. Když jsme se rozloučili, na dešti, před vchodem do jejího domu, srdce mi pukalo lítostí a láskou, kterou jsem k ní cítil. Po návratu domů jsem byl překvapen a zhnusen, když jsem tam našel spícího Škljareviče…

V pondělí ráno, osmnáctého června, jsem jí poslal lístek, že od dvanácti hodin v poledne jsem volný. Odpověděla: ‚V šest ve Starogradské…‘“

XI

Služebná Sosnowské, Antonína Kowańková, a její kuchařka, Wanda Liniewiczowá, vypovídaly, že v sobotu, šestnáctého, když Sosnowská zapalovala lihový vařič, aby si přiondulovala vlasy nad čelem, odhodila v roztržitosti na okraj svého lehkého peignoiru zápalku a peignoir začal hořet. Sosnowská se dala do divokého křiku, všechno ze sebe strhávala a shazovala – a vůbec se tak vylekala, že musela ulehnout do postele a poslat pro doktora. Potom stále opakovala:

„Tohle je moc špatné znamení, uvidíte…!“

Milá, nešťastná žena! Tahle historie s peignoirem a s její dětskou hrůzou mě neobyčejně vzrušuje a dojímá. Tahle maličkost jaksi překvapivě spojuje a osvětluje všechno to útržkovité a protichůdné, co jsme o ní vždycky slyšeli a co jsme museli vyslechnout jak ve společnosti, tak u soudu od chvíle její smrti, a co hlavního, překvapivě ve mně vyvolává reálnou představu Sosnowské, jaká opravdu byla; vždyť jí téměř nikdo neporozuměl a jaksepatří ji nepochopil – právě tak jako Jelagina – přes veškerý zájem, který o ni vždy projevovali, přes všechna přání pochopit ji a vyznat se v ní a všechny výklady, které za poslední rok nebraly konce.

Vcelku bych řekl ještě jednou, že je s podivem, jak ubohý je lidský úsudek! Znova se opakovalo to, co se opakuje vždy, když jsou lidé nuceni orientovat se v nějaké jen trochu významné události: vyšlo najevo, že se lidé dívají a nevidí, že poslouchají a neslyší. Navzdory všemu, co bylo naprosto evidentní, museli, jakoby záměrně, tolik zkreslit jak Jelagina, tak Sosnowskou a všechno, co bylo mezi nimi! Všichni jako by se dohodli, že nebudou říkat nic než nechutnosti. Inu, jaképak tady dlouhé mudrování: on byl husar, žárlivý a opilý vychutnávač života, a ona herečka, která doplatila na svůj šlendriánský a nemravný život…

„Separované pokoje, víno, kokoty a skandály,“ říkali o něm. „Řinčení šavle v něm přehlušovalo všechny ušlechtilé city…“

Ušlechtilé city a víno! Co však je víno pro takovou povahu jako Jelagin? „Cítím v sobě čas od času takovou sílu, trýzeň a touhu po všem dobrém, ušlechtilém a vůbec čert ví sám po čem, div mi srdce nepukne… Toužím zachytit jakýsi nepostižitelný motiv, který jako bych byl někde slyšel, ale pořád a pořád mi uniká…“ A v opilosti se přece dýchá snáze a volněji, v opilosti zní nepostižitelný motiv zřetelněji a blíž. Co na tom, že jak pití, tak i hudba a láska jsou koneckonců klamné a jenom zveličují ten pocit života, který je ve své naléhavosti a extrémnosti nevyslovitelný?

„Nemilovala ho,“ říkali o ní. „Měla z něho jen strach, poněvadž jí ustavičně vyhrožoval, že se zabije, což znamenalo, nejen že obtíží její duši svou smrtí, ale že ji také učiní hrdinkou velkého skandálu… Jsou svědectví, že k němu pociťovala ‚dokonce jistý odpor‘. Že mu přesto přese všechno patřila? Ale což to na věci něco mění? Těch, kterým patřila, nebylo tak málo! Jelagin však zatoužil zvrátit v drama jednu z těch nesčetných milostných komedií, které tak ráda hrávala…“

A dodávali:

„Zhrozila se té strašlivé, nesmírné žárlivosti, kterou začal stále víc a víc dávat najevo. Jednou byl u ní v jeho přítomnosti na návštěvě herec Strakun. Jelagin zprvu seděl klidně, jenom bledl žárlivostí. Náhle však vstal a rychle odešel do vedlejšího pokoje. Rozběhla se za ním, a když uviděla v jeho rukou revolver, padla před ním na kolena a prosila ho, aby se smiloval nad sebou i nad ní. A takových výstupů bylo pravděpodobně víc. Což potom není pochopitelné, že se nakonec rozhodla zbavit se ho, vydat se na cestu do ciziny, na kterou už byla před svou smrtí zcela přichystána? Přinesl jí klíč od bytu ve Starogradské ulici, od bytu, který si zřejmě vymyslela jen proto, aby měla záminku a nemusela jej před svým odjezdem přijímat doma. Klíč od něho nevzala. Začal jí jej vnucovat. Prohlásila, že teď už je pozdě – to znamená, teď už nemám důvod, proč bych si jej brala, poněvadž odjíždím. On jí však napsal takový dopis, že když jej obdržela, rozjela se v noci za ním, celá bez sebe strachem, že už ho možná najde mrtvého…“

Dejme tomu, že to tak bylo (třebaže všechny tyto úvahy jsou v naprostém rozporu s Jelaginovou výpovědí). Proč však Jelagin přesto přese všechno tak „strašlivě“, tak „nesmírně“ žárlil a proč zatoužil zvrátit komedii v drama? Čeho tím chtěl dosáhnout? Proč ji prostě nezastřelil v jednom ze záchvatů žárlivosti? Jak to, že „k zápasu mezi vrahem a jeho obětí nedošlo“? A dál: „Časem k němu pociťovala dokonce jistý odpor… Někdy se mu zlomyslně posmívala v přítomnosti jiných osob, dávala mu urážlivé přezdívky, nazývala jej kupříkladu křivonohým štěnětem…“ Ale můj bože, to přece byla celá Sosnowská! Vždyť už v jejích lvovských poznámkách čteme, že cítí ke komusi odpor: „Tak on mě ještě miluje! A já? Co cítím já k němu? Lásku i odpor…“ Že Jelagina urážela? Ano, když se s ním jednou pohádala – a to u nich bývalo velmi často – zavolala služebnou, hodila svůj zásnubní prsten na podlahu a křikla: „Vem si to svinstvo!“ Co však udělala předtím? Předtím vyběhla do kuchyně a řekla:

„Za chvilku tě zavolám, hodím tenhle prsten na podlahu a řeknu ti, aby sis jej vzala. Ale pamatuj si, že to bude jen komedie, musíš mi jej hned vrátit, tímhle prstenem jsem se s ním, s tím hlupákem, zasnoubila, a je pro mne tím nejdražším, co na světě mám…“

Zcela oprávněně ji nazývali „ženou lehkých mravů“ a nikoli bezdůvodně jí katolická církev odepřela křesťanský pohřeb „jako osobě necudné a prostopášné“.

Patřila bez výhrad k těm ženským povahám, z nichž se rekrutují jak profesionální prostitutky, tak vyznavačky volné lásky. Co však je to za povahy? Jsou to povahy, u nichž se výrazně projevuje neukojená a neuspokojená sexualita, která ani ukojena být nemůže. Z jakého důvodu? Ale cožpak já vím z jakého důvodu? A všimněte si, co bývá pravidlem: muži onoho nesmírně složitého a hluboce zajímavého typu, který je (v té či oné míře) typem atavistickým, lidé, jimž je přímo bytostně vlastní zostřená vnímavost nejen ve vztahu k ženě, ale vůbec v tom, jak prožívají skutečnost, jsou všemi silami své duše i těla přitahováni právě k takovým ženám a stávají se hrdiny obrovského množství milostných dramat a tragédií. Proč to je? Proto, že mají špatný vkus, proto, že jsou zvrhlí, nebo prostě proto, že takové ženy jsou dostupné? Jistěže ne, tisíckrát ne. Už jen proto ne, že tito muži přece velmi dobře cítí a vidí, jak je důvěrný vztah k takovým ženám vždycky trýznivý a někdy skutečně strašný a zhoubný. Cítí to, vidí, vědí o tom, ale přesto přese všechno jsou nejvíc přitahováni právě k nim, k ženám tohoto druhu, k svému trápení, ba dokonce ke své záhubě. Proč?

„Je nesporné, že Sosnowská hrála pouze komedii, když psala své předsmrtné poznámky a když si vsugerovala, že právě v této chvíli nadešla její poslední hodina. O opaku nás nepřesvědčují žádné její deníky – mimochodem řečeno, neobyčejně banální a naivní – a žádné návštěvy hřbitovů…“

Naivitu jejích deníků a teatrálnost vycházek na hřbitovy nikdo nepopírá, stejně jako fakt, že ráda činila narážky na svou příbuznost s Marií Baškircevovou, s Marií Vetserovou. Proč si však zvolila právě tuto formu deníku a ne jinou, proč se chtěla podobat právě takovým ženám? Měla všechno: krásu, mládí, slávu, peníze, stovky ctitelů a toho všeho využívala vášnivě a s nadšením. A přece byl její život ustavičnou trýzní, nepřetržitým lačněním po odchodu z odporného pozemského světa, kde všechno je stále jiné, než si přála. Čím to bylo způsobeno? Tím, že si to všechno vsugerovala. Ale proč si vsugerovala právě tohle a ne něco jiného? Proto, že to všechno je velice obvyklé mezi ženami, které zasvětily – jak říkají – svůj život umění? Ale proč je to tak obvyklé? Proč?

XII

V neděli ráno zazvonil stolní zvonek z její ložnice v osm hodin; probudila se a zavolala služebnou mnohem dřív než obvykle. Služebná přinesla podnos se šálkem čokolády a rozhrnula záclony. Sosnowská seděla na posteli, a jak měla ve zvyku, nevraživě, s pootevřenými rty ji zádumčivě a roztržitě pozorovala. Pak řekla:

„Jestlipak víš, Toňo, že jsem včera usnula hned, jak doktor odešel. Maria Panno, já jsem se ale polekala! Ale jen přijel, hned se mi ulevilo a uklidnila jsem se. V noci jsem se vzbudila, klekla jsem si na posteli a celou hodinu jsem se modlila… Představ si, jak bych vypadala, kdyby mě to bylo popálilo! Oči by mi popraskaly, rty naběhly. Byl by na mne hrozný pohled… Celý obličej by mi zakryli vatou…“

Čokolády se dlouho ani netkla, pořád seděla a o něčem přemýšlela. Potom čokoládu vypila, vykoupala se a v koupacím plášti, s rozpuštěnými vlasy napsala u svého malého psacího stolku několik dopisů na smutečně orámovaném papíře; už dávno si takový papír objednala. Když se oblékla a nasnídala, odjela za matkou na letní sídlo a vrátila se až o půlnoci s hercem Strakunem, který „byl vždy jejím důvěrným přítelem“.

„Přijeli oba veselí,“ vyprávěla služebná. „Když jsem je uvítala v předsíni, hned jsem ji vzala stranou a předala jsem jí dopis a věci, které za její nepřítomnosti Jelagin poslal. O těch věcech mi zašeptala: ‚Schovej to rychle, ať to Strakun nevidí!‘, potom spěšně otevřela dopis a okamžitě zbledla, ztratila hlavu a dala se do křiku, už si ani nevšimla toho, že Strakun sedí v hostinském pokoji: ‚Proboha, utíkej honem pro kočár!‘ a zastihla jsem ji už před vchodem do domu. Uháněli jsme tryskem. Sosnowská se cestou stále křižovala a opakovala: ‚Maria Panno, jen abych ho zastihla naživu!‘“

V pondělí ráno se odjela koupat na říční plovárnu. Ten den u ní obědval Strakun a Angličanka (která jí chodila téměř každý den dávat hodiny angličtiny a skoro nikdy je nedávala). Po obědě Angličanka odešla a Strakun se zdržel ještě půldruhé hodiny: ležel na pohovce a kouřil, hlavu si položil na klín paní domu, která byla jen v županu a v japonských střevíčkách naboso. Konečně Strakun odcházel, a když se s ním loučila, prosila ho, aby přišel „ještě dneska, v deset hodin večer“.

„Nechodím sem moc často?“ řekl Strakun se smíchem, když hledal v předsíni svou hůl.

„Prosím tě, co tě to napadá,“ řekla. „A kdybych tu nebyla, tak se, Ljusjo, nezlob…“

Potom dlouho pálila v krbu nějaké dopisy a papíry.

Prozpěvovala si a žertovala se služebnou:

„Všechno teď spálím, když jsem sama neuhořela! A žádná škoda, kdybych uhořela! Ale celá nadobro…“

Potom řekla:

„Vyřiď Wandě, aby večeře byla kolem desáté hodiny. A teď musím odjet…“

Odjela v šest hodin a vzala s sebou „něco zabaleného do papíru, co připomínalo revolver“.

Odjela do Starogradské ulice, ale cestou se zastavila u švadleny Leszczyńské, jež jí opravovala a zkracovala peignoir, který na ní v sobotu začal hořet. Podle toho, co Leszczyńská vypovídala, měla „roztomilou a veselou náladu“. Když si prohlédla peignoir a zabalila jej do papíru zároveň s balíčkem, který si vzala z domova, seděla ještě dlouho v dílně mezi švadlenkami a stále říkala: „Maria Panno, já jsem se ale opozdila, už musím jít, drahouškové!“, a stále se neměla k odchodu. Nakonec se definitivně zvedla a řekla s povzdechem, ale vesele:

„Sbohem, paní Leszcyńská. Sbohem, zlatíčka, sbohem, drahouškové, díky, že jste si se mnou popovídaly. Ani nevíte, jak je mi příjemné posedět si ve vaší milé dámské společnosti, pořád jsem jen se samými mužskými!“

A ještě jednou s úsměvem kývla hlavou ve dveřích a vyšla ven…

Proč si s sebou vzala revolver? Byl to revolver, který patřil Jelaginovi, ale ona jej měla u sebe ze strachu, že se Jelagin zastřelí. „Nyní jej hodlala vrátit majiteli, poněvadž za několik dní měla odjet nadlouho do ciziny,“ řekl prokurátor a dodal:

„A tak odjela na osudnou schůzku, aniž věděla, že tato schůzka pro ni osudná bude. V sedm hodin byla v domě číslo čtrnáct v Starogradské ulici, v bytě číslo jedna. Nato se dveře bytu zavřely a otevřely se znova až ráno devatenáctého června. Co se tam v noci stalo? O tom nám nemůže povědět nikdo jiný než Jelagin. Poslechněme si ho ještě jednou.“

XIII

A ještě jednou, v hlubokém tichu, vyslechli jsme všichni, celá početně navštívená soudní síň, ty stránky obžalovacího spisu, které prokurátor pokládal za nutné osvěžit v naší paměti a jimiž končilo Jelaginovo vyprávění:

„V pondělí ráno, osmnáctého června, jsem jí poslal lístek, že budu mít čas v poledne ve dvanáct hodin. Odpověděla: ‚V šest ve Starogradské.‘

Ve tři čtvrtě na šest jsem byl na místě a přivezl jsem s sebou něco k jídlu, dvě láhve šampaňského, dvě láhve porteru, dvě sklenky a flakón s kolínskou vodou. Musel jsem však dlouho čekat: přijela až v sedm.

Když vstoupila, roztržitě mě políbila, šla do druhého pokoje a odhodila balíček, který přivezla s sebou, na divan. ‚Jdi ven,‘ řekla mi francouzsky, ‚chci se svléknout.‘ Šel jsem ven a znova jsem dlouho seděl sám. Byl jsem úplně střízlivý a strašně zdeprimovaný, poněvadž jsem si se zármutkem uvědomoval, že všechno je skončeno, všechno končí… Nicméně i okolnosti byly zvláštní: seděl jsem při světle jako v noci, a přitom jsem věděl a cítil, že venku, za stěnami těchto odlehlých a tmavých pokojů, je ještě den, krásný letní večer… Dlouho mě nezavolala, nevím, co dělala… Za dveřmi bylo naprosté ticho. Konečně zvolala: ‚Pojď, už můžeš…‘

Ležela na divanu, jen v peignoiru, s nahýma nohama, bez punčoch a bez střevíčků, mlčela a nevraživě hleděla do stropu, na lampu. Balíček, s nímž přijela, byl rozbalen a spatřil jsem svůj revolver. Zeptal jsem se: ‚Proč jsi to přivezla?‘ Neodpověděla mi hned. ‚Jen tak… vždyť přece odjíždím… Radši si ho schovej tady, ne doma…‘ Hlavou mi probleskla strašná myšlenka: ‚Za tím určitě něco vězí!‘, ale neřekl jsem nic.

I hovor, který jsme potom spolu vedli, byl dost dlouho nucený a odměřený. Vskrytu jsem byl strašně rozrušen, stále jsem si přál něco pochopit, stále jsem doufal, že přece jen nějak dám myšlenky dohromady a řeknu jí nakonec něco závažného a rozhodného – vždyť přece bylo jasné, že tohle je snad naše poslední setkání, nebo určitě aspoň rozloučení nadlouho, stále jsem však nebyl ničeho schopen, cítil jsem naprostou ochablost. Řekla: ‚Kuř, jestli chceš…‘ ‚Ale vždyť ty to nemáš ráda,‘ odpověděl jsem. ‚Na tom už teď nezáleží,‘ řekla. ‚A nalej mi šampaňské…‘ To mě tak potěšilo, jako kdyby to byla má spása. Během několika minut jsme vypili celou láhev, potom jsem si sedl vedle ní, začal jsem jí líbat ruce a přitom jsem jí říkal, že nepřežiju její odjezd. Čechrala mi vlasy a říkala roztržitě: ‚Já vím, já vím… Jsem tak nešťastná, že nemohu být tvou ženou… Všechno a všichni jsou proti nám, snad jenom bůh je s námi… Miluji tvou duši, miluji tvou fantazii…‘ Co chtěla říct tím posledním slovem, to nevím. Podíval jsem se nahoru pod stínidlo a řekl jsem: ‚Podívej, jsme tady spolu jako v hrobce. A jak je ticho!‘ Místo odpovědi se jen smutně usmála…

V deset hodin řekla, že dostala chuť na jídlo. Šli jsme do předního pokoje. Jedla však málo a já také – víc jsme pili. Náhle se podívala na lahůdky, které jsem přivezl, a zvolala: ‚Ty hlupáku, ty blázne, cos toho zas nakoupil! Neopovaž se to příště udělat!‘ ‚Ale kdy to teď bude, to příště?‘ zeptal jsem se. Podivně se na mne podívala, pak sklopila hlavu, až jí oči zmizely pod čelem. ‚Ježíši Kriste,‘ zašeptala, ‚co si máme počít? Ach, toužím po tobě jako šílená. Na co čekáš?‘

Za nějaký čas jsem pohlédl na hodinky; byly už dvě hodiny. ‚Ach, jak je pozdě,‘ řekla. ‚Musím jet okamžitě domů.‘ Přesto se však ani nezvedla a dodala: ‚Víš, uvědomuji si, že musím odjet co nejdřív, ale nemohu se hnout z místa. Cítím, že už odtud neodejdu. Ty jsi můj osud, můj úděl, vůle boží…‘ Ani tohle jsem si neuměl vysvětlit. Chtěla nejspíš říci něco podobného tomu, co později napsala: ‚Neumírám z vlastní vůle.‘ Myslíte si, že touto větou dala najevo, jak je přede mnou bezbranná. Podle mého názoru však chtěla říct něco jiného: že naše vzájemné seznámení je osud, vůle boží, že umírá nikoli z vlastní, ale boží vůle. V té chvíli jsem ovšem nepřipisoval jejím slovům zvláštní význam, dávno už jsem si zvykl na její podivnosti. Pak náhle řekla: ‚Máš u sebe tužku?‘ Byl jsem překvapen znova: nač chce tužku? Přesto jsem jí tužku honem podal – měl jsem ji v zápisníku. Požádala mě, abych jí dal ještě navštívenku. Když na ni začala něco psát, řekl jsem: ‚Poslyš, to se nehodí, psát si poznámky na mou navštívenku.‘ ‚Ale ne, to nic, to jsou poznámky pro mne,‘ odpověděla. ‚Nech mě přemýšlet a zdřímnout si.‘ A položila si popsanou kartičku na prsa a zavřela oči. Nastalo takové ticho, že jsem upadl do jakési strnulosti…

Tak uplynulo přinejmenším půl hodiny. Náhle otevřela oči a řekla chladně: ‚Zapomněla jsem – přišla jsem ti vrátit tvůj prsten. Sám jsi chtěl včera všechno skoncovat.‘ Nadzvedla se a hodila prsten na výstupek zdi: ‚Copak ty mě miluješ?‘ skoro vykřikla. ‚Nechápu, jak mě klidně můžeš nechávat dál naživu. Jsem žena, já se nedokážu rozhodnout. Nebojím se smrti – bojím se bolesti, ty bys to ale mohl jedním výstřelem skoncovat se mnou a potom se sebou.‘ A tu jsem ještě líp, příšerně jasně pochopil veškerou hrůzu a bezvýchodnost naší situace a také to, že tuto situaci je konečně nutné nějak řešit. Ale zabít ji – ne, to jsem cítil, že nemohu. Pociťoval jsem něco jiného: že nadešla rozhodná chvíle pro mne. Vzal jsem revolver a natáhl kohoutek. ‚Cože? Jenom sebe?‘ vykřikla a vyskočila. ‚To ne, při Ježíši Kristu, ani za nic!‘ A vytrhla mi revolver z ruky…

A znova nastalo to trýznivé ticho. Seděl jsem, ona ležela bez pohybu. A náhle řekla nezřetelně, pro sebe polsky a potom mně: ‚Dej sem prsten!‘ Podal jsem jí jej. ‚A svůj taky!‘ řekla. Bez váhání jsem jí vyhověl. Navlékla si svůj prsten na prst, mně poručila, abych si navlékl svůj, a řekla: ‚Vždycky jsem tě milovala a stále tě miluji. Připravila jsem tě o rozum a utrápila, ale to už je má povaha a to je náš osud. Podej mi sukni a přines porter.‘ Podal jsem jí sukni a šel jsem pro porter, a když jsem se vrátil, uviděl jsem, že vedle ní stojí lahvička s opiem. ‚Poslyš,‘ řekla rozhodně, ‚teď je všem komediím konec. Můžeš žít beze mne?‘ Odpověděl jsem, že ne. ‚Dobře,‘ řekla, ‚vzala jsem ti celou duši, všechny tvé myšlenky. Nebudeš pak mít strach zabít sebe? Jestli ne, vezmi mě s sebou. Já bez tebe také nemohu žít. A až mě zabiješ, budeš umírat s vědomím, že konečně už jsem jen a jen tvoje – už navždycky! A teď poslouchej, povím ti o svém životě…‘ Znova si lehla, na chvíli se odmlčela, a když se uklidnila, začala mi zvolna vyprávět o celém svém životě od dětství… Z toho jejího vyprávění se skoro na nic nepamatuji…“

XIV

„Nepamatuji se ani na to, kdo z nás začal dřív psát. Přelomil jsem tužtičku na dvě půlky… Začali jsme psát a celou dobu jsme psali mlčky. Myslím, že jsem napsal otci… Ptáte se, proč jsem mu vyčítal, že ‚nepřál mému štěstí‘, když jsem se ani jednou nepokusil požádat jej, aby mi dovolil oženit se s ní? Sám nevím… Vždyť on by byl stejně nesouhlasil… Potom jsem psal přátelům z pluku a loučil jsem se s nimi. Potom – komu ještě? Veliteli pluku, aby mě pohřbili, jak se sluší a patří. Řekněte: z toho vyplývá, že jsem byl přesvědčen, že se zabiji. Ovšem. Jak to, že jsem to přesto neudělal? Nevím…

Pamatuji se, že psala pomalu, s přestávkami a o něčem přemýšlela: napíše slovo a nevraživě hledí do zdi… Poznámky trhala ona sama, ne já. Psala, trhala je a házela všude kolem sebe… Myslím, že ani v hrobě to nebude tak hrůzné, jako když jsme v té pozdní hodině, v tom tichu, pod tou lampou psali všechny ty zbytečné poznámky… To ona si je přála psát… Já jsem se jen bezvýhradně podvoloval všemu, co mi té noci poroučela, až do posledního okamžiku…

Náhle řekla: ‚To stačí. Jestli to máme udělat, tedy co nejrychleji. Dej mi porter; požehnej mi, Matko boží!‘ Nalil jsem jí sklenici porteru. Nadzvedla se a bez váhání do ní hodila špetku prášku. Když vypila víc než polovinu, poručila mi, abych zbytek vypil já. Vypil jsem to. Začala se svíjet, chytala mě za ruce a prosila: ‚A teď mě zab, zab mě! Zabij mě pro naši lásku!‘

Jak jsem to udělal? Myslím, že jsem ji objal levou rukou – ano, levá to byla – a přitiskl jsem své rty k jejím rtům. Řekla: ‚Sbohem, buď sbohem… Nebo radši: buď zdráv, a teď už navždy… Jestli se nám to nepodaří tady, pak tam… nahoře…‘ Přitiskl jsem se k ní a držel jsem prst na spoušti revolveru. Vzpomínám si, že jsem cítil, jak se třesu po celém těle… Potom, jakoby sám od sebe, prst zmáčkl… Ještě řekla polsky: ‚Alexandře, miláčku!‘

Kolik bylo hodin? Myslím, že tři. Co jsem potom dělal ještě dvě hodiny? Skoro hodinu jsem šel k Licharevovi. Ve zbývajícím čase jsem seděl vedle ní, potom jsem, sám nevím proč, všechno uklízel…

Proč jsem se nezastřelil sám? Jako bych na to nějak zapomněl. Když jsem ji uviděl mrtvou, zapomněl jsem na všechno na světě. Seděl jsem a jen jsem se na ni díval. Potom, ve stejně hlubokém pomatení, začal jsem dávat do pořádku ji i pokoj… Nebyl bych schopen nedodržet slovo, které jsem jí dal, že po ní zabiji sebe, ale zmocnila se mě naprostá lhostejnost. Stejně lhostejné je mi teď i to, že žiji. Nemohu se jen smířit s tím, že si o mně mnozí myslí, že jsem kat. Ne, to není pravda! Jsem snad vinen před zákonem lidským a vinen i před bohem, ale před ní vinen nejsem!“

Přímořské Alpy, 11. září 1925

1. 3 A přece navždy… Pozn. překl.

Buninovo lidské lapidárium

Jak svět je smířený

a jak je nahý!

Plných šedesát sedm let se ruský spisovatel Ivan Bunin, pokračovatel slavné plejády klasických romanopisců, věnoval krásné literatuře. Začal verši inspirovanými předčasným skonem modernistického romantika Semjona Nadsona – idolu tehdejší mládeže – a vydechl naposledy při práci na knize o A. P. Čechovovi, umělci, kterého si ze svých vrstevníků nejvíce vážil.

Ivan Alexejevič Bunin se narodil 10. (22.) října 1870 v středoruské Voroněži v rodině zchudlého šlechtice. Třebaže se v jinošství demonstrativně hlásil k demokratickým ideálům i nekonvenčnímu způsobu života, vždy choval v úctě vlastní genealogii a tvrdil, že Buninové coby pravá ruská nobilita sahají svými kořeny až do epochy velkoknížete Vasilije Temného (14. století) a že na počátku tohoto rodu stál urozený Polák (nebo Litevec) jménem Simeon Bunkovskij. Skutečnost však promlouvá poněkud jinak: jeho rodokmen vyvěrá z místní šlechty v mcenské oblasti a také jméno Bunin je ryze ruského původu: slovem „buňa“ se označoval nafoukaný, nadutý člověk. Za vlády Kateřiny II. (1729–1796) nemohli Buninové prokázat svou „modrou krev“ dál než do třetího kolena. Spisovatelův děd už dokonce neměl žádný titul, pracoval jako obyčejný úředník. Strýc byl poručíkem u dragounů, zatímco básníkův otec Alexej Nikolajevič Bunin (1827 až 1906) sloužil nějaký čas v armádě a zúčastnil se potupné krymské války (1854–1856), kde také začal pít; potom však působil v Orlu a v Jelci v městské správě a nakonec se definitivně usadil na rodovém statku a s gustem se věnoval lovu, kartám a vínu. To už byl ženat se svou nábožně založenou vzdálenou příbuznou: Ljubov Alexandrovna Čubarjevová (1835 až 1910), typická provinční šlechtična, mu povila devět dětí. Kromě Ivana z nich zůstali naživu starší bratři Jevgenij a Julij a sestry Marie a Alexandra. S rodem Buninů byl však blízce spřízněn velikán ruského romantismu, básník a překladatel Vasilij Žukovskij (1783–1852) a o rodinné renomé se zasloužila také básnířka Anna Buninová (1774–1829).

V drobných životních radovánkách prohýřil Alexej Bunin nevelké jmění a před úplným ožebračením ho zachránila pouze okolnost, že zdědil usedlost ve vsi Butyrka. Do této přírodní oázy, jakoby přímo stvořené pro turgeněvovské krajinomalby, přesídlila rodina roku 1874. O starosvětské atmosféře, která v těchto končinách vládla, podal spisovatel dokumentární svědectví v románu Život Alexeje Arseňjeva. První veršíky vytvořil Ivan Bunin v osmi letech; tři roky nato byl přijat na gymnázium v Jelci, avšak nedokončil je. V roce, kdy si poprvé oblékl studentskou uniformu, byl z petrohradské univerzity vyloučen jeho bratr Julij (1857–1921), a to pro své blízké styky s radikalistickou, revolučně narodnickou organizací Zemlja i volja. Některé její vůdce a budoucí carovrahy Julij Bunin dobře znal a s hlavou ruských teroristů Andrejem Željabovem se sešel krátce před atentátem na cara. Po svém vyloučení působil v Charkově jako statistik, pak byl opět zatčen a strávil rok ve vězení. Na bratra Ivana, mladšího o třináct let, měl Julij obrovský vliv; byl jeho duchovním rádcem a učitelem, zprostředkoval mu posléze i vstup do literárního života. V konzervativním, pravověrném prostředí monarchistické ruské šlechty působil Julij jako klasický odpadlík od odvěké věrouky „život za cara“ a pravoslavných hieratických kánonů. Rovněž druhý starší bratr – Jevgenij Bunin (1858 až 1935) – si zvolil netradiční životní dráhu. Také on odešel z gymnaziálních škamen, za ženu si vzal neurozenou schovanku německého vinaře a věnoval se zemědělskému podnikání. Měl však výrazný výtvarný talent a poslední léta života – po prodeji usedlosti v Ogňovce u Tuly – se živil jako učitel kreslení v nedalekém Jefremovu.

Ivan Bunin vyrůstal jako hýčkaný miláček rodiny. Nadání mu nechybělo v žádném směru: jako gymnazista si přivydělával mj. úpravou náhrobních desek pro klášterní hřbitov v Jelci; po mnoha letech ho přesvědčoval sám K. S. Stanislavskij, aby se dal na hereckou dráhu, a sliboval mu zaručenou kariéru v novém moskevském Uměleckém divadle, příštím MCHAT. Jelecká studia však připadala Buninovi jako čas veskrze ztracený: až příliš toužil po volnosti a nezávislosti. O to víc se vzdělával samostatně – četl, studoval cizí jazyky, připravoval se na všechny nepraktické aspekty života. Bylo mu teprve patnáct let, když nastoupil životní univerzitu jako žurnalista, korektor a knihovník; vlastně až do smrti žil z příležitostných, nebo aspoň nepravidelných honorářů. V souladu s tehdejšími vzněty pozdní raznočinecké inteligence se zabýval tvorbou tzv. lidových spisovatelů, ale i odkazem Tarase Ševčenka. V roce 1889 mladý literát definitivně odešel z otcovy usedlosti, ale pak už nikdy nenalezl skutečný domov: jeho život se stává synonymem pro univerzální hledačství lidské i umělecké. Nějaký čas působil v Orlu. Spolupracoval tam s místním tiskem, psal úvodníky i groteskní drobničky. V té době se seznámil s dcerou jeleckého lékaře, Varvarou Vladimírovnou Paščenkovou. Žijí spolu pět let, avšak Bunin jako člověk nepragmatického smýšlení bez majetku, bez školního diplomu vskutku nebyl ideální „partií“, a tak po mnoha bolestných rozepřích dochází k dramatickému rozchodu. Varvara dává přednost Buninovu příteli Bibikovovi. Na rozdíl od postavy Liky v Životu Alexeje Arseňjeva však básníkova první láska žila až do prvních let občanské války.

Tehdy také provinční šlechtický intelektuál Ivan Bunin debutoval útlou sbírkou málo osobitých básní; obdržel za ni čtyřicet rublů. Roku 1892 odešel z Orlu do Poltavy, do kolonie přívrženců idejí hraběte Tolstého a jeho sociálně náboženských tezí. Milostná kalvárie s V. V. Paščenkovou vnáší do jeho života křeč za křečí. Po dvou letech se Bunin konečně setkává se Lvem Tolstým; ten v něm rozpoznává nevšední osobnost a sám mu navrhne, aby se s tolstojovci rozešel. A tak Bunin zanechává bednařiny a vrhá se na překladatelství: k jeho mladickým arcidílům se počítají mistrovské převody Byronovy poezie a slavné Longfellowovy Písně o Hiawathovi (v roce 1895). Zároveň vydává další sbírky vlastních veršů a ruská veřejnost ho celé desetiletí považuje výhradně za básníka orientujícího se na tradiční filozofickou a přírodní lyriku (Fet, Majkov, Polonskij aj.). V září 1896 se Bunin po několikadenní známosti oženil s krasavicí řeckého původu Annou Nikolajevnou Cakniovou, typickou slečinkou z éry fin de siècle, dcerou někdejšího politického emigranta, bohatého oděského Řeka. Roku 1900 se rozešli, krátce poté, co byla básníkovi udělena významná Puškinova cena. To už žil delší čas převážně v Petrohradu, přátelil se s talentovaným povídkářem Kuprinem a byl rozhodnut věnovat se výhradně literární tvorbě.

Jako umělec se Bunin vyhranil teprve v prvních letech 20. století. Sblížil se tehdy s Maximem Gorkým a stýkal se s reformisticky či liberálně zaměřenými spisovateli z řad návštěvníků tzv. tělešovovských střed. Tělešovovci se posléze stali jádrem literární skupiny Středa a družstevního nakladatelství Znanije, v jehož almanaších a sbornících se v předvečer ruské revoluce 1905 objevovala nejvýznamnější díla dobového neokritického realismu. V té době také umírají spisovatelovi rodiče a vzápětí podléhá spálovému viru i jeho jediný syn, pětiletý Kolja. Bunin se s Koljovou matkou rozešel čtyři měsíce před jeho narozením a Kolju, který vyrůstal v Oděse u rodičů A. N. Cakniové, spatřil pouze pětkrát. S Gorkým se stýkal i za revoluce, ale o její porážce nepsal; ta v něm spíše prohloubila katastrofické pojetí světa. Od roku 1905 žil v Moskvě. Dva roky nato se v bytě spisovatele Borise Zajceva seznámil s „tichou slečnou s leonardovskýma očima“, se studentkou chemie Věrou Nikolajevnou Muromcevovou (1881–1961), neteří předsedy první ruské státní dumy. Jejich svazek vydržel „šestačtyřicet Velikonoc“, sňatek však uzavřeli až roku 1922 v pařížském exilu. Krátce po seznámení spolu odcestovali na Blízký východ a navštívili i severní Afriku, místa, v nichž spisovatel vyhledával „hřbitovy civilizací“. O Buninových prózách se tenkrát ukvapeně tvrdívalo, že jejich autor je „pěvec šlechtických hnízd“; opak je ovšem pravdou: žádný ruský spisovatel nevyřkl tak bezútěšný a neodvratný epitaf nad zanikajícím občinovým Ruskem jako Bunin ve slavné novele Vesnice (Děrevňa, 1910), již ostatně psal souběžně s filozofickými cestovními črtami Stín ptáka (Těň pticy, 1907–1910). Pod vlivem pobytu na Cejlonu a v Indii studuje buddhismus a taoismus, což bytostně poznamenává jeho myšlení a vztah k novodobé evropské společnosti. S obdobným negativismem pohlížel na první světovou válku (mj. v novele Pán ze San Franciska; Gospodin iz San Francisko, 1915) i na následující historické události, třebaže se k nim ve své tvorbě bezprostředně nevyslovoval. Tenkrát se mezi ruskými literáty těšil obrovské úctě. Jeho nejlepší povídky však vycházely ve válečných letech, kdy sice múzy nemlčí, leč nebývají zpravidla vyslyšeny. Zvlášť plodný a umělecky silný byl rok 1916 (mj. Lehký dech; Ljogkoje dychanije).

Bunin byl přesvědčen o zhoubném civilizačním vývoji evropského Ruska, a proto se po Únoru 1917 postavil kriticky i k Prozatímní vládě v čele s A. F. Kerenským. V letech občanské války žil spisovatel v Oděse (na tehdejší schůzky s ním obdivně vzpomíná v Trávě zapomnění jeho velký ctitel Valentin Katajev) a stal se svědkem několikerého střídání politické moci i patřičného vyřizování účtů; přispíval do Děnikinovy tiskové agentury Osvag. Své zážitky z let 1918–1919 vložil do deníkových zápisků, jež později uveřejnil pod názvem Prokleté dny (Okajannyje dni). K tehdejšímu revolučnímu dění v Rusku zaujímal jako očitý svědek mnoha otřesných událostí krajně odmítavé stanovisko. Rezolutně přehodnotil i svůj vztah k mnoha literárním vrstevníkům, mj. i k M. Gorkému, s nímž ho pojilo dlouhé přátelství a u něhož strávil několik měsíců na Capri. Dvacátého šestého ledna 1920, v okamžiku, kdy do Oděsy vstupovali rudí jízdní v čele s legendárním Grigorijem Kotorským a v městě se bojovalo, opouští Ivan Bunin na palubě francouzského parníku navždy svou vlast. Jeho cesta míří přes Cařihrad, Bulharsko a Srbsko do Paříže, kde se začlenil do dvoumiliónové obce ruských emigrantů. Plných jedenatřicet let, od roku 1922 do roku 1953, obýval malý byt na rue Jacques Offenbach č. 1.

Bunin byl až příliš pronikavý myslitel, než aby záhy nepochopil, že historicky je „Rus Alexeje Arseňjeva“ navěky ztracena. Proto se v souladu s mluvčími ruského monarchistického exilu ostentativně hlásí k tezi, podle níž skutečné Rusko žije a trvá dál v Paříži, v této „noci Evropy“. Spolupracoval tu s tiskovými orgány eserů (tj. příslušníků strany socialistů-revolucionářů), mj. s listem Sovremennyje zapiski, ale i s monarchistickým časopisem Vozrožděnije, jejž vedl naftový magnát Abram Gukasov. V Paříži (nebo v Berlíně) se tehdy kromě Bunina usadili ze známých spisovatelů Alexej Tolstoj, A. Remizov, A. Kuprin, B. Zajcev, M. Cvetajevová, K. Balmont, I. Šmeljov, D. Merežkovskij, Z. Gippiusová a další; Bunin byl ovšem všeobecně pokládán za mimořádnou veličinu ruské kulturní emigrace. Také proto se stal prvním předsedou a později čestným členem ruského Svazu spisovatelů a novinářů; již roku 1922 a pak ještě několikrát ho například Romain Rolland (přes své prosovětské sympatie) navrhoval jako kandidáta na Nobelovu cenu za literaturu.

Od roku 1923 odjíždějí manželé Buninovi každé jaro z Paříže a tráví sluneční letní měsíce v Přímořských Alpách, v městečku Grasse ve vile Belvedere (od r. 1939 ve vile Jeanette). Za spisovatelem se do Grasse vydává řada mladých ruských literátů. Jejich tvorba Bunina přitahovala a je zajímavé, že nadšeně uvítal první knížky prozaika, kterého považuje za nejnadanějšího – Vladimíra Nabokova (1899–1977), syna významného ruského konstitučně demokratického politika. Mladý prozaik tehdy žil v Berlíně a psal pod pseudonymem Sirin. Renomovaný spisovatel a nadějný literát se spolu sešli, neporozuměli si však: přes společné tragické vidění moderní doby si každý až příliš vášnivě střežil svůj vnitřní svět. A tak Buninovou doménou zůstává Paříž, kde se mu v úzkém kruhu přátel přezdívá „kníže“. Občas překládal, mj. F. Mauriaca, ale hovorová franština mu až do konce života činila nemalé potíže. Jeho kandidaturu na „Nobela“ podporovalo stále víc reprezentantů kulturní veřejnosti, mj. i Thomas Mann. Když roku 1930 vydal Bunin první čtyři části románu Život Alexeje Arseňjeva (Žizň Arseňjeva), Švédské královské akademii to usnadnilo rozhodování. Devátého listopadu 1933 se rodák z Voroněže stal prvním ruským laureátem Nobelovy ceny za literaturu. V tu chvíli mu zbývalo přesně dvacet let života.

Třicátá léta dvacátého století jsou ve spisovatelově osudu značně rozporuplná. Na jedné straně dosáhl nevídaného triumfu; jeho umělecká velikost je definitivně potvrzena vavřínem z rukou švédského panovníka. Nějaký čas dokonce Bunina netrápí do té doby obvyklé existenční starosti, jezdí na přednášková turné po Evropě, navštěvuje řadu zemí, mj. Estonsko, a v říjnu 1936 poprvé a naposledy také Prahu (čekal ho tu literární autorský večer). Ani v sedmdesáti letech ho neopouštějí tvůrčí síly: jeho ruština je zázračně robustní i krystalická a autorovy pozdní texty se stanou nepřekonatelným vzorem pro další generace rusky píšících literátů. Roku 1939 vydává v Bruselu závěrečnou část románu Život Alexeje Arseňjeva pod názvem Lika. Zároveň však v něm sílí latentní pocity osamění, zoufalství, chybí mu hlubší, myšlenkově živý kontakt se čtenáři, spaluje ho stařecká touha po vlasti, v níž sice jeho knihy v meziválečném dvacetiletí téměř nevycházely (s výjimkou pěti publikací vydaných v letech 1926–1928), avšak jako svrchovaný umělec byl i nadále uznáván. V Buninovi se prohlubuje kataklyzmatická vize „konce Evropy“, k níž přispěje i ponižující střetnutí s nacistickými úřady na cestě do Skandinávie. Nakonec by spisovatel nejraději následoval Alexandra Kuprina či Marinu Cvetajevovou a vrátil se přes odlišný politický postoj do rodných končin. Proto si vzpomene na své někdejší přátele Nikolaje Tělešova a Alexeje Tolstého a žádá je o zprostředkování této choulostivé záležitosti. Jako předseda Svazu sovětských spisovatelů se A. N. Tolstoj obrací 17. června 1941 na J. V. Stalina a zpravuje ho o Buninově přání, které mu spisovatel adresoval už po zhroucení Francie, z vichystického teritoria. Za necelých sto hodin však Hitlerovy divize překročily hranice Sovětského svazu.

Válečná léta tráví stárnoucí a chřadnoucí spisovatel opět v Přímořských Alpách, kde žije takřka bez prostředků, sužován hladem a bídou. Nabídku nacistických propagandistů však rozhořčeně odmítá. V letech, která zaplavila Chagallovy obrazy černým svitem, píše Bunin jednu z nejkrásnějších knih světové literatury – milostný cyklus Temné aleje (Ťomnyje alleji, 1937–1946), jedinou ruskou prozaickou knížku, která je celá věnována rozličným podobám lásky a milostným tragédiím. V roce 1945 se umělec vrací do Paříže, kde ho vyhledávají mladí sovětští spisovatelé a vzdávají mu hold. Pokouší se obnovit své literární čtvrtky, moc sil mu však nezbývá; nicméně srdnatě pokračuje v knize o Lvu Tolstém a pouští se do memoárů, v nichž se neubrání mnoha tendenčním, kategorickým odsudkům svých literárních vrstevníků a souputníků. Na smrtelném loži pracuje na knize o Čechovovi, o autorovi, který ho před svým skonem žádal, aby co nejvíce psal, že z něho jednou bude velký spisovatel. V říjnu 1950 si francouzská kulturní veřejnost připomněla Buninovy osmdesáté narozeniny. V čele slavnostního výboru stál André Gide, mezi členy byli Mauriac, du Gard… V žlučovitém a sarkastickém jubilantovi však už málokdo poznával někdejšího štíhlého rusovlasého elegána s nezbytnou španělkou. Na autorovo filozofické myšlení měla bezpochyby v závěrečné tvůrčí fázi určitý vliv i zjitřená atmosféra tzv. studené války. Osmého listopadu 1953 se umělec rozžehnal se světem; krátce před smrtí si nechal předčítat Čechovovy dopisy. Byl pohřben na ruském hřbitůvku u Paříže v Sainte-Geneviève-en-Bas (v poslední době spočinuli po jeho boku V. Někrasov, A. Galič, A. Tarkovskij…). Buninova žena V. N. Muromcevová-Buninová vydala vzpomínky na jejich dlouholeté soužití a biografickou knihu o autorově mládí; jejich společné rodné zemi postupně odkázala valnou část Buninovy literární pozůstalosti.

Na prvním sjezdovém rokování sovětských spisovatelů po Stalinově a Berijově smrti bylo geniální dílo Ivana Alexejeviče Bunina prohlášeno za nedílnou součást ruské národní klenotnice. Velkému umělci se tak splnilo přání z roku 1941, kdy prohlásil: V Rusku mě ještě budou číst, ale já se toho už nedožiji…

Ono nadčasové, vytoužené „být čten“ samozřejmě nepředstavovalo pro Bunina pouze naplnění subjektivního tvůrčího ideálu; víra v čtenářskou odezvu je imanentní součástí procesu umělecké tvorby. Pokud se vůbec literáti vyjadřují k problému vlastní literární „věčnosti“, ani spisovateli, ani jeho vrstevníkům nešlo o nic menšího než o to, aby v rámci svých estetických možností stanuli po boku, či aspoň v povznášející blízkosti velké plejády ruských klasických romanopisců 19. století. Příklad Gogola, Dostojevského či Tolstého byl ovšem stejně závazný jako nedosažitelný, zvláště když kulturní vědomí země prožívalo zřetelnou diferenciaci, takže málokterý literát se mohl stát stejně účinným mluvčím duchovní ideje jako jeho velcí předchůdci. Renomovaní slovesní umělci z konce 19. století (jako A. P. Čechov) již o toto poslání ani neusilovali, i oni se však museli s obdobnými společenskými představami ve své tvorbě nebo ve svém občanském postoji vyrovnávat. Vždyť kolikátá generace gymnazistů a gymnazistek se stále ještě nemohla odpoutat od Otců a dětí, Strže, Idiota – a Lev Tolstoj dál kraloval na jasnopoljanském trůnu ruské literatury a pootevřel pomyslnou bránu do našeho věku rozporuplným, nicméně strhujícím a především živým, vzrušujícím románovým traktátem Vzkříšení. Rusko a ruská kultura žily dlouhá desetiletí v očekávání nové umělecké osobnosti par excellence, jejíž cit i intelekt by souzněly s tepem doby. V prvních letech 20. století si ve své vlasti i v Evropě obdobné vavříny získal Gorkij; žádný z jeho literárních souputníků si o masách obdivovatelů nemohl nechat zdát.

Ruská společnost se v posledním desetiletí minulého věku překotně rozvíjela směrem ke specifické formě industriálně agrárního impéria. Kanonický domácí svět se rychle proměňoval – a literární veřejnost, ona „čitajuščaja publika“, zcela pochopitelně dychtila po románovém obrazu, nebo aspoň svědeckém díle o soudobých sociálních a sociologických metamorfózách za vlády posledního z Romanovců. Zdá se však, že ruská literární produkce z let Buninových uměleckých začátků byla jednoznačně ve znamení absence velkých epických podobenství a zdařilé výjimky zůstaly pouze výjimkami (kupříkladu Ertělův Přelom). Závěr století je obdobím žánrové nadvlády novely a povídky: kromě mistrovských děl Čechovových tenkrát „byl čten“ snad pouze Korolenko, Čirikov, Veresajev, mladý Kuprin; tehdejší populární prozaik Potapenko si čáku na renomé nového Dostojevského věru činit nemohl…

Literární kritika se v té době dožadovala dalšího „velkého románu“ ruské literatury někdy až ultimativně, v podstatě však oprávněně, a proto se o větší epický obraz jedinkrát pokusí i Čechov (v Dramatu na lovu); ten později své románové ambice převtělí do svérázné lyrizující dramatické formy. V tomto „nerománovém“ ovzduší vyrůstal i Ivan Bunin. Zřejmě si však od svých prvních krůčků na literárním poli instinktivně, či aspoň impulsivně uvědomoval, že vytvořit epochální románové svědectví dokáže pouze umělec s dynamickou a zároveň celistvou filozofií, ale i etikou, která by všestranně odpovídala obdobně dynamickému, nehermetickému charakteru společenského dění. Budoucí léta však potvrdila, že takový vertikální přelom v celé tehdejší struktuře života Ruska nebyl doprovázen patřičnými duchovními proměnami a že dobový ideový kvas často zůstával jen na povrchu. Integrální statické momenty nejenže prohlubovaly konkrétní rozpory sociální a politické, ale způsobovaly i nebezpečné vakuum v morální hierarchii. K požadavku románového obrazu času Bunin dlouho zachovával zdrženlivý odstup. Jeho umělecký naturel byl skutečné jiný, svým ražením fenomenalistický – a tak ve srovnání s klasickou poetikou a estetikou ruské plejády cítil Bunin až do dřeni svého intelektu, že je již nezbytné psát úplně jinak, nepodbízet se novým módám ani nekopírovat staré vzory.

Jeho chuť pustit se do větších prozaických žánrů brzdila bezpochyby také skutečnost, že na prahu své čtyřicítky stále zůstával spisovatelem poměrně málo známým a málo čteným. Na jedné straně měl velice seriózní pověst v petrohradských a moskevských literárních kruzích; snad každý, kdo více či méně uměl rozpoznat pravý literární talent, o jeho nadání nepochyboval. Nicméně se až do začátku našeho století o Buninovi mluvilo jenom jako o básníkovi, anebo dokonce jako o znamenitém překladateli z angličtiny. Autorovu povídkovou tvorbu pamětníci dlouho považovali za záležitost okrajovou. Na tom nic nemění ani fakt, že v poměrně raném věku obdržel umělec významnou Puškinovu cenu: odnepaměti se ví, že k dobovým vavřínům je nutno být krajně nedůvěřivý. Však také nikdo nemohl tenkrát tvrdit, že by demonstrativně tradicionalistický básník usiloval ve svých verších o nějaký průlom do klasické estetiky ruské poezie; o žádném zlomu, mezníku či události se vskutku nad autorovými sbírkami mluvit nedalo – jako by pouze stvrzovaly houževnatost poetických principů táhnoucích se od Puškina k reprezentantům ruské „poezie pro poezii“. Básníků mělo ruské čtenářstvo k dispozici velké množství a jeho zájem plně pohlcovali především osvědčení autoři klasičtí, zatímco zájemci o nové směry si mohli vybrat mezi symbolisty a modernisty: vždyť básnická Rus právě spočinula na prahu svého „stříbrného věku“! Ale obyčejný čtenář poezie by na žádný rajský věk veršů nevsadil ani kopejku; uplyne čtvrtstoletí a neúprosné statistiky vychrlí ještě neúprosnější fakta a usvědčí ruského čtenáře, že Alexandra Bloka až do Října 1917 neznal a nečetl, že to byl autor věhlasný a proslulý pouze v úzké vrstvě petrohradských a moskevských arbitrů elegantiae…

Tím méně mohl v čtenářskou popularitu doufat Ivan Bunin, autor stylisticky vytříbených, jazykově kultivovaných povídek, v nichž neproklamoval žádné aktuální společenské recepty a nehlásal nijaké tendenční či konjunkturální pravdy. Spisovatel nikdy nepsal o tom, co bezprostředně hýbalo společenským vědomím, ani o tom, čeho byl tzv. očitým svědkem. „Bez povšimnutí“ ponechal moskevské prosincové povstání 1905, první i druhou světovou válku, stejně nezúčastněně koncipuje i své cestopisné reflexe; pouze o občanské válce v Černomoří uveřejní své deníkové záznamy – ale také nic víc. Navíc cílevědomě a systematicky tíhl ke kulturně politické pozici umělce stojícího „mezi proudy“. Šlechtic původem, byl mezi „svými“ považován za odpadlíka, a v řadách demokratické inteligence zase neustále stavěl na odiv svou „modrou krev“.

Literárního historika určitě mate i skutečnost, že se spisovatel od počátku stavěl nepřátelsky k snahám ruské umělecké avantgardy, naproti tomu však odmítal i jakoukoli tvůrčí tendenčnost, takže se distancoval jak od Gorkého, tak od Leonida Andrejeva. Chtěl být v umění vždy nadčasový a objektivní, třeba i za cenu estetické autocenzury. Zároveň právě on měl neobyčejný smysl pro dobovou potřebu jisté tvůrčí ozvěny klasického ruského romanopisectví – a přitom odjakživa tušil, že cesta k národnímu uznání může přijít pouze skrze „literaturu pro lid“. Snad už v gymnaziálních letech v něm hluboko zakořenilo poznání, jak širokou odezvu měli v Rusku tzv. demokratičtí vypravěči, třebaže nedosahovali kvalit Gogolových ani Turgeněvových. Umělec přece dobře věděl, jakou aureolou – plnou úcty – jsou v jeho vlasti obklopena slova „psali o nás pravdu…“.

Kromě toho už na počátku své tvůrčí zralosti Bunin pochopil, že vyslovit pravdu o Rusku znamená napsat pravdu o ruské vesnici. Tu znal mnohem důkladněji a subtilněji než ostatní známí tvůrci z jeho pokolení. Vždyť on jediný na vsi skutečně vyrostl, třebaže na zchudlém statkářském sídle; jako bohémská ratolest vesnického šlechtice se rolnickou prací neživil, odmalička ji však poznával a tříbil si přitom svůj pronikavý bystrozrak. Dokázal od prvních povídek spolehlivě rozpoznávat nejskrytější stránky mentality ruského venkovského obyvatelstva. Ta byla jeho vlastnímu založení bezpochyby zcela cizí, ale čím víc se vzdaloval „rodným kořenům“, tím plastičtěji je ve svém díle reflektoval a o to přesvědčivěji modeloval literární scenérii ruské vsi od zrušení nevolnictví roku 1861 až po první léta po roce 1900. O vesnici psal vlastně odjakživa; dávno před tím, než mu byl přiřčen matoucí přídomek „pěvec šlechtických hnízd“, opěvoval portrétista Bunin jednotlivé vesnické figury i figurky, zpravidla postavy tragického osudu či nositele lidového hoře. Ani Lev Tolstoj neznal „duši ruského mužika“ tak zevrubně jako téměř o půlstoletí mladší Ivan Bunin: pro něho již nebyla myslitelná jakákoli idealizovaná „karatajevština“ v novém rouchu nebo jiná osvícená koncepce přeměny ruské vsi. Ivan Bunin byl uměleckým svědkem ticha před bouří, míru před agónií, klidu před erupcí – a jeho vesnické prózy mají daleko širší, nadčasovější pojetí i poslání; hodlají být ilustrací obecného údělu člověka a zároveň zapůsobit na čtenáře jako konkrétní lept lidského dramatu v reálném historickém čase…

Dějiny tehdy přivábily maximální pozornost k ruské vesnici: milióny vesničanů opustily na přelomu století své domovy a vydaly se za Ural, na Altaj, na Západní Sibiř či Dálný východ za půdou, ale i za nejistou existencí provázenou hladem a smrtí. Dalším miliónům navlékli za rusko-japonského válečného konfliktu 1904 světle zelené uniformy a donutili je prolévat krev za báťušku cara v písčinách Mandžuska; válka však skončila potupnou blamáží a obrovskými ztrátami na životech. Sotvaže odezněla první fáze revoluce 1905 a demobilizovaní rolníci se vrátili do svých domovů, novopečená konstituční monarchie se nečekaně octla na prahu občanské války: po celé dva roky musely kozácké trestní oddíly potlačovat důtkami a šibenicemi nekonečné rolnické nepokoje, bouře a vzpoury. Vesnická mládež masově odchází do továren ve městech – a sociální situaci ruského venkova řeší poměrně uspokojivě, ale pouze načas až tzv. Stolypinovy reformy: tehdy také Rusko dosáhlo historického apogea v zemědělské výrobě na jednoho obyvatele a stalo se znovu světovou obilnicí. Po rozbouřené hladině ruského agrárního světa se však i nadále šířily zlověstné vlny, nebezpečně signalizující příští sociální kataklyzmata, která mohl Bunin pouze tušit, když pracoval na své nejproslulejší próze – na novele Vesnice (1910). Předjal v ní však vyústění tehdejší neslavné ruské vesnické reality i mravní a sociologické příčiny její blížící se několikeré budoucí apokalypsy.

Přestože Ivan Bunin začal psát Vesnici i jako pokračování svých povídek s venkovskou tematikou, nelze toto dílo pokládat za vesnickou prózu v úzkém žánrovém pojetí, neboť je především bolestnou úvahou o budoucnosti Ruska. Nikoli náhodou ji spisovatel psal souběžně s reflexívními reportážemi z cest po „hřbitovech civilizací“ v Asii a Africe. Úvahy o situaci v někdejších kolébkách světové kultury patřičně zjitřily i objektivizovaly Buninovo přemítání o historických křižovatkách a osudném vývoji jeho vlasti. V tomto duchu byla jeho románová novela také přijata – a žádné jiné umělcovo dílo se nikdy předtím ani potom nečetlo s takovým zaujetím, nadšením a převažujícím souhlasem. A tak se básník a prozaik Ivan Bunin stal „autorem Vesnice“ a během několika týdnů či měsíců byl pasován na jedinečného znalce ruského národního charakteru a patriarchálně agrárního myšlení většiny rolnického obyvatelstva…

Maxim Gorkij se po porážce revoluce 1905 rovněž pokoušel najít umělecké vysvětlení společenského příklonu k liberálnější variantě minulosti. Nejdál přitom dospěl v groteskních karikaturách ruského maloměsta a provinční atmosféry, zatímco jeho vesnické prózy trpěly určitou modelovostí a vrozenou autorovou nedůvěrou k rolnickému světu. Gorkij, který se tehdy s Buninem živě stýkal a byl pyšný, že ho získal za člena svého družstevního nakladatelství, byl prozaikovou novelou přímo fascinován. „Napsal jste prvotřídní věc,“ vyznal se tehdy Buninovi. „Já osobně nejsem ani na okamžik na pochybách, že tak zevrubně a tak historicky nezobrazil vesnici dosud nikdo. Nevím, s čím bych Vaši knihu mohl srovnat, tak silně na mě zapůsobila… Možná ani sám nevíte, jak výstižně a pravdivě je to řečeno… Gratuluji Vám, drahý příteli. Podařilo se Vám skvěle udělat nádhernou věc…“ Možná i tato upřímná slova obdivu podnítila Bunina k dalším „brutálním elegiím“, k novým reminiscencím neidylického světa ruského venkova. Proč však ve Vesnici odhalil ona hluboká zákoutí ruské psychiky a proč promluvil jako nemilosrdný kritik, ač byl Rus tělem i duší, „našinec“, člověk z venkova?

Buninova próza nebyla samozřejmě zcela ojedinělým výkřikem adresovaným ruské přítomnosti; spousta podobně laděných tónů společenské kritiky zaznívá kupříkladu ve výtečné Čechovově novele V roklině (1900), ale Bunin je tehdy historicky poučenější a sarkastičtější právě o jedno dramatické desetiletí. Tak prudký, až sebemrskačský odsudek, vyřčený perem umělce horoucně milujícího svou otčinu a žijícího jejími tužbami, se do té doby v ruské literatuře neobjevil. Právě pod vlivem Vesnice se obdobné soudy či varianty autorových úsudků začaly šířit v ruské próze předválečné i porevoluční (Zamjatin, Gorkij, Fedin, ale i Vsevolod Ivanov, Sejfullinová, Šolochov…), třebaže se v ní pochopitelně také polemizovalo s autorovým kategorickým odmítnutím daného stavu i případné perspektivy. Bunin ve své novele od začátku vrství scénu za scénou, aby ilustroval onu příslovečnou, odvěkou bestialitu venkovského života, až je jeho hrdina (a jeho prostřednictvím i vypravěč a autor) dokonale „sklíčen obrazem nesmírné bídy a ubohosti, jaká od nepaměti vládne v celém újezdě“. Pokud ještě spisovatelovi literární učitelé toužili citově se co nejvíce přiblížit prostým srdcím a obyčejným duším, nemenší humanista Bunin je už nekompromisně antiiluzívní a antiutopický: „Čím víc Kuzma poznával Durnovku, tím víc propadal melancholii… a jenom se snažil nenávidět.“ Vždyť také bylo co nenávidět: Jsme primitivní národ, ospalý a zpustlý, dočítáme se ve Vesnici, nikde se nenajdou trapnější a línější typy. Známe jen jednu písničku: kolik co stojí… Víme jen jedno: jsme až na dně…

Leč ani v perspektivní společenský přelom vypravěč nevěří a dobře ví, co konstatuje („za povstání se durnovští vykřičeli, vyřádili a zase se utišili“); nedělá si iluze o kulturní obrodě (o „spisovateli“ Kuzmovi jsou vesničané přesvědčeni, že beztak všechno opsal z knih a časopisů) ani o lidu – „záhadném se svým mlčením a se svými vyhýbavými řečmi“; vždyť jaká „osvícenost bez vzdělání“ může být v zemi s více než sto milióny analfabetů? Nikde tu Bunin nespatřuje jediný paprsek světla: mrtvě narozené děti, degenerující individua, zloději a násilníci, staří vykukové a ještě odpudivější, bezcharakterní výrostci, bezmocní samouci s pocitem promarněného života – „a revoluce? to jsou jenom židi a ti vlasatí studenti“. Nic naplat, vesnický svět jako zrcadlo širé svaté Rusi nazírá Bunin po roce 1905 jako říši hladu a smrti – především duchovní a mravní…

Co tedy vyplývá z Buninovy zneklidňující historie bratří Tichona a Kuzmy Krasovových, úspěšného zemědělce a chuďasa z městečka, kteří se po letech sešli v rodné vsi s příznačným názvem Durnovka? Co plyne z jejich poznání, že celý jejich život nebyl víc než „špína a opilství, lenost a nuda“ a že jiných než zlých skutků nejsou schopni anebo není v jejich silách jim zbraňovat? Co v tomto teskném marasmu přežívá, je prostinká lidová víra „snad dá Pánbůh a bude to dobré“, a především hluboký, nepřirozeně pronikavý sten, křečovitě vyzpívaný žal plný tmavého rmutu, který zní do příštích let jako polekaný umíráček. Žádná teorie to nemůže vyvrátit: „myšlenky jsou myšlenky a život je život“, praví Bunin a odmítá jakékoli útěšné lži…

Je zřejmé, že Vesnice – můžeme-li mluvit o její tematice – tvoří v autorově novelistickém díle jistý myšlenkový střed mezi prózou Suchodol (1911) a psychologickou skicou Ignát (1912). Také v Suchodolu nalézáme brilantní, neslitovnou analýzu feudálně patriarchální minulosti ruského venkova, systematicky mrzačící duši pána i nevolníka. V Ignátovi již ani nová sociální situace nic nemění na zděděné nelidskosti ruských vesnických mravů, jenom je snad v poreformních letech „o něco víc dovoleno“, a tak mají zločinné skutky novou, na pohled méně zrůdnou, o to však věcnější a pragmatičtější podobu. Ale zločin zůstává zločinem, ozývá se zde naplno zralý tvůrce Bunin a připomíná i morbidní vlastnosti raně civilizační, ponížené lidské psychiky. Ty vtiskují počínání všech postav nejen absurdní, ale i bizarní ráz, jak se přesvědčujeme v rozuzlení novely Ignát: úkladná vražda, již spisovatel líčí téměř jako starosvětský pitaval, náhle vyústí v selanku, v úděsnou skicu světa, v němž už ani vražda nemá své místo. V Suchodolu ještě měli venkovští milostpáni „tak horkou krev“, že uměli vášnivou lásku jen trestat, pošpinit a vymýtit, nelidsky a s gustem. Ty doby už pominuly a poslední výhonky ruské venkovské šlechty už „neumějí žít ani postaru“, zato semena zla, která zaseli, utěšeně klíčí dál. Krutosti starých velkopanských časů jsou nyní střeženy zákonem, nestoudnosti nové doby však nemusejí být ničím omezeny, zvláště když samy byly počaty ve stejném citovém suchopáru, v onom suchém dolu…

Právě v novelách rozvinul Bunin své strhující umění povahopisné a především portrétistické. V zralé tvorbě nazírá své postavy a jejich myšlení neobyčejně reliéfně, skrze hluboce vstřebanou filozofii umění a života. Dokonale totiž ovládl veškeré životní reálie, které jeho hrdiny obklopují, a tak nenásilně začleňuje do vypravěčského kontextu i aktuální historické souřadnice a zároveň jim vdechuje neobyčejnou vitalitu. I bez znalostí konkrétního psychologického zázemí nebo rozpoložení nás tato schopnost Buninových postav dosud fascinuje, a to si spisovatel nepotrpí na tradiční „hrdiny“ či „protagonisty“: „… Věčný strach z toho, že se člověk nebude zdát dost literární, že se nebude dost podobat těm, kteří se proslavili!“, poznamenal si v deníku. Zejména ve svých novelách vytvořil galérii živých lidí, zformovaných i ujařmených dobou, která jim vyměřila značně trudný úděl.

Tento princip reliéfního portrétování je určující i pro věhlasné Buninovy novely, které vznikly již ve zcela odlišné historické situaci a které reagovaly – ve změněných časoprostorových dekoracích – na nová dilemata lidského myšlení. K proslulým umělcovým dílům patří lapidárně napsaná próza Pán ze San Franciska (1915), která byla záhy přeložena do mnoha jazyků a která se svého času stala světovým manifestem pacifistických snah. Je charakteristické, že v ní o válce a krizi kultury nepadne ani slovo, nicméně velký mistr pera Bunin dokázal svému zdánlivě epizodnímu příběhu vtisknout zdrcující proticivilizační ostří. V této hutné novele se snad nejvíc projevilo autorovo pohroužení do orientální filozofie; ve válečné lítici, jež tehdy ovládla vzdělaný svět, spatřuje Bunin projev zrůdné duchovní agónie někdejších mravních a duchovních jistot, jež měly odedávna svůj řád – třeba i v sociální krutosti a závrati z pýchy rozumu… O faktografické genezi této prózy podal Bunin zajímavé svědectví: „V létě roku patnáct jsem náhodou šel kolem Gautierova knihkupectví v Moskvě a všiml jsem si ruského vydání knihy Thomase Manna Smrt v Benátkách. Nezašel jsem však dovnitř a nekoupil si ji. Teprve v září jsem si na ni bůhvíproč vzpomněl a vzápětí si připomněl i smrt jakéhosi Američana v jednom hotelu na Capri, kde jsme tenkrát žili. Hned jsem se pustil do povídky Smrt na Capri a stihl jsem ji napsat za čtyři dny. Jakmile jsem však napsal první řádek, okamžitě jsem změnil název na Pán ze San Franciska. Mannovu Smrt v Benátkách jsem si přečetl až na podzim, po návratu do Moskvy.“

Jestliže Bunin ve svých výtečných novelách ze života vesnice nebo v Pánu ze San Franciska vedl živý dialog s přítomností (aniž měl jakékoli publicistické ambice a chtěl být tribunem té či oné dějinné koncepce), pak ve svých mistrovských větších prózách z druhého desetiletí dvacátého století, totiž v Míťově lásce (1925) a Případu korneta Jelagina (1925) si evidentně nalezl estetickou inspiraci v lapidáriu minulosti. Je bytostně přesvědčen o tom, že onen svět, k němuž počítal i sebe, beznadějně ztrácí dřívější soudržnost, a že v původních dimenzích přetrvává jedině v paměti a specifické kulturní genetice. Umělec proto může a musí pouze připomínat krásné, leč zašlé kontury onoho světa, aby se jimi mohlo vědomí nových časů alespoň inspirovat, zvláště když lidé moderní doby potřebují ke své citové rovnováze stůj co stůj stabilizující víru ve svou hlubinnou sounáležitost. Obě novely napsal Bunin v průběhu jediného roku jako poslední větší texty před zahájením práce na románu Život Alexeje Arseňjeva. Jsou to klasické literární reminiscence plné nostalgie i utajeného smutku, a přesto je zřejmé, že v nich autor volí pečlivé ochranné zbarvení, aby nijak nenarušil „objektivní“ ráz svého líčení. Tyto prózy jsou především umělcovým stylistickým holdem zaniklým časům, holdem důstojným a beletristicky suverénním, i když právě pro ně paradoxně platí snad nejpřiléhavější, známý Gorkého výrok, že Buninův talent působí na čtenáře jak matné stříbro…

Novela Míťova láska bývá pokládána za arcidílo tradičního realistického vypravěčství, ale přání je tu otcem myšlenky: rovněž tuto reminiscenci napsal umělec již poučený první světovou válkou. Ví, že ani o nešťastné lásce není možné psát postaru, a proto do této milostné historie vkládá sugestivní dávku svérázného literárního manýrismu. Novela je do určité míry alternativou vynikající autorovy povídky Velkopostní pondělí; autor se v ní však zaměřil pouze na motiv mladické citové deziluze (opět tu můžeme rozpoznat řadu autobiografických motivů, nejednu ozvěnu první velké lásky k Varvaře Paščenkové). Jeho hrdina nevolí dobrovolnou smrt kvůli jedné konkrétní ženě, ale kvůli všemu, co pro něho milovaná bytost znamená, co všechno mu ztělesňuje – a co po její zradě beznadějně pozbývá smysl. Student Míťa totiž nadmíru senzitivně vnímá tajemné sousedství lásky a smrti a o to víc si bezděčně uvědomuje svou psychickou nedostatečnost. Jak praví spisovatel, pokud tělesná touha nepřechází v prahnutí duše, je možné zachránit krásu lásky jen návratem do „nejkrásnějšího, jarního světa, který se ještě nedávno podobal ráji“, a to maximalistickým činem: buď tvořivým dílem umělce, vitálním aktem, anebo skutkem vedoucím k nicotě a zániku.

Úžasně plastický je i Buninův „kriminální“ portrét secesních vášní ve Varšavě, zasazený do let, kdy byla polská metropole součástí ruské říše. Ve skutečnosti tento autentický příběh „zločinu z lásky“, příběh korneta Saši Jelagina a o šest let starší polské herečky Marie Sosnowské probíhal poněkud jinak. Hrdinové měli jiná jména, ale rozhodující je stírání hranic, na jehož základě Bunin rekonstruuje dávné děje a scény: kornet Jelagin se necítí vinen před svou mrtvou milenkou, neboť oba prý „zdivočeli z bezuzdného a zahálčivého života“, oba se po vzoru dekadentního ideálu odhodlali společně podstoupit smrt. K tomu jim mělo dopomoci šest skleniček vodky, láhev šampaňského a dvě sklenky koňaku, ale bezhlavě zamilovaný a poblouzněně vraždící kornet se nakonec „zapomněl zastřelit…“ Ironik Bunin však má pro podobné psychické pochody pochopení a nakonec svou ironii retušuje: nezapomínejme ani na to, že Jelaginovi bylo teprve dvaadvacet let (ostatně věk, ve kterém Bunin tolik miloval budoucí „Liku“) a „dvaadvacet let, to je osudný věk, strašlivá doba, která určuje člověka na celý další život…“ Také zde se přihlásila o slovo svíravá autorova nostalgie; vždyť nikoli náhodou je próza uvedena evokací „posledního šťastného dne v Moskvě…“

Mezi prvními řádky umělcovy slavné Vesnice a posledními slovy Případu korneta Jelagina uplynulo pouhých patnáct let; Bunin zůstal navenek stále týž a samozřejmě je v obou prózách i úplně jiný. Ve Vesnici jednoho nebožáka nechali uštvat chrty, neboť odloudil pánovi milenku, v závěrečné novele zase zaznívá imperativ „zabij mě pro naši lásku“. Láska a smrt tvoří v autorově lapidáriu tragické sousoší, o jehož estetické věčnosti není zapotřebí pochybovat. A je obdivuhodné, že k tomuto spojení a souznění dochází u Bunina pokaždé jinak a pokaždé vlastně stejně, vždy však „v plném půvabu prostoty…“

Vladimír Novotný

Ediční poznámka

Soubor novel Ivana Bunina převádíme do e-knižní podoby na základě jeho vydání v nakladatelství Odeon z roku 1989. Prózy do tohoto výboru vybral, uspořádal a doslovem opatřil Vladimír Novotný. Novely přeložili Zdeňka Psůtková (Suchodol) a Jan Zábrana (Ignát, Pán ze San Franciska, Míťova láska, Případ korneta Jelagina). Kromě těchto próz obsahuje vydání v Odeonu také novelu Vesnice v předkladu Rudy Havránkové, tuto do elektronické verze nepřejímáme z licenčních důvodů.

Redakce MKP

Ivan Bunin

Novely

Překlad Zdeňka Psůtková, Jan Zábrana

Doslov Vladimír Novotný

Na obálce výřez z obrazu V podvečer, Abram Jefimovič Archipov, Wikimedia Commons

Korektura Jaroslava Bednářová

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 31. 8. 2026

ISBN 978-80-274-5155-5 (epub)

ISBN 978-80-274-5156-2 (pdf)

ISBN 978-80-274-5157-9 (prc)

Obsah

1. Suchodol

2. Ignát

3. Pán ze San Franciska

4. Míťova láska

5. Případ korneta Jelagina

6. Buninovo lidské lapidárium

7. Ediční poznámka

Table of Contents

Suchodol

Ignát

Pán ze San Franciska

Míťova láska

Případ korneta Jelagina

Buninovo lidské lapidárium

Ediční poznámka