Date: 2026-09-09T07:17:04+00:00
Description: Městská knihovna v Praze

Krypty

Jan Sojka

Znění tohoto textu vychází z díla Krypty tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Galerie města Plzně v Plzni v roce 2013.

§

Text díla (Jan Sojka: Krypty), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte původ-Nevyužívejte komerčně-Zachovejte licenci 4.0 Mezinárodní.

Verze 1.0 z 11. 9. 2026.

I

dotazník

je lepší psát o životě

který nežijeme

nebo žít život

o němž nemá cenu psát?

lžeme více o sobě

nebo sobě?

stále pijeme z radosti

nebo už ze smutku?

máme větší strach z usnutí

nebo z probuzení?

a konečně

stojí svatí při nás

nebo my při nich?

nehodící se škrtněte

a nepodepisujte se

víme, že jste to vy

narozeniny

můj otec byl vzteklý pes

moje matka horská tůň

u níž on za holomrazů vyl
na podzim v údolí

řeka vyplavila mládě
vesničané se pokřižovali

a dali mu mé jméno

mytologie

matka se vrátila z věštírny

a po zdech čárá obrysy andělů

které vidí jen ona
bratr spí v mé posteli

a sudičky se rvou o právo

vyřknout jeho sudbu
otec s partou rohatých

popíjí v kuchyni vodku
vyhnali mě do nočního baru

došly jim cigarety

krypty

z rozhledny očí

měříš můj příchod
dal jsem ti ocenit

vlastní duši

a ejhle
bylo odhaleno dětství

ten nejnešikovnější pachatel

zanechalo za sebou

přespříliš stop
soudci se odvolávají

svědci je obviňují

dražba vrcholí

krypty se plní

pěšáci

naše životy jsou rozehrané
na poli plevel

koně na jatkách
jako bychom se octli

ve správném čase

na nesprávném místě
střelci slídí kolem

král je nezvěstný
slyšíme tikot hodin

a marně vyhlížíme

jejich správce

plavba

noc je moře

spánek loď

sny jsou proudy
kam dopluji?

který přístav mě přijme?

ten ze vzpomínek?

z tajných přání?

nebo ten z obav?

spánek je loď

s tajemným kapitánem

svatý týden

sedm dní jsem pil

přátelům spílal

nepřátele chlácholil
v poledne jsem budil ponocné

k ránu uspával

pářící se psiska
sedmero dnů jsem pil

jména řek přetékala

pot roků v zádech hřál
na sklonku sedmého dne

pozval mě ďábel

do své knihovny
byl jsem zklamán

samá přírodní lyrika

jen jeden

med nehybně stéká
má včelí bohyně pláče

plástve místo očí
opouštím tě, šeptá

a bodá mě do jazyka
v podivuhodném deliriu

ocitám se v úle

plném bohů
všichni spí

jen jeden tluče hlavou o česno

a čehosi lituje

33 °C

ty a já

uprostřed žárlivého léta
přes řeku napnutý most

jak zločinec na mučidlech
zarputile zapírá

ty po něm vzteky šlapeš
já zůstal stát před ním

přesvědčen o jeho nevině

poledník

mez byla překročena
s námrazou v dlaních

došli jsme k večeru
uvnitř vykáceni

sami sebou obklíčeni
rána nedožijeme

vzkaz

každý únik do tmy

bude jednou osvětlen

má lásko
nechal jsem ti vzkaz na místě

kam nechodíš

a klíče u přátel

které jsme neměli
přitom jsme oba stejní

já piju vodu z řeky

ty vodu dešťovou

cokoli

noční pravdy ráno neobstojí
cokoli zdá se lepší

než živé sny o mrtvých
končí třináctý měsíc

neznámého roku

u morového sloupu shluk
podivný muž nabízí

tišící lék na nemoc

kterou dosud nikdo nezná
přestože odchází

opačným směrem

za nejbližším rohem

ho potkávám znovu
omlouvá se, zbloudil

hledá Caravaggiův dům

moji (ne)přátelé

neopouštěj mne, nejistoto

jen s tebou po boku

neztratím ostražitost
útoč bez varování, zbrklosti

jen díky tobě padnu

a budu muset vstát
vkrádej se tiše, pomíjivosti

jen díky tobě

zkrotím svou závist
zjevuj se nečekaně, slabosti

jen díky tvé síle

mě neopustí nejistota

II

stmívá se

končí den prvních znamení
soused se zazdil

ve vlastním bytě

a masopustní průvod se propadl

do právě objevených katakomb
tržnice je zatopena

studna zanesena knihami
i já nesu špatné zprávy
večeře s Vermeerem se nekoná

jeho paní má smavou nemoc

vyraz, chrte

plíce jara se nadechují
nasaj sílu

získej náskok

dokud černá bytost spí
až v zádech zaslechneš

její skřek

a podvědomě se ohlédneš

bude pozdě
kvapně se otočíš zpět

ale ona už mlčky

bude stát před tebou

jsem neklidným jezerem

ty štíhlou plachetnicí
na břehu mávají naši rodiče

za nimi skryti ve stínu

odpočívají ti jejich
jsem věčným mořeplavcem

ty ještě věčnějším oceánem
tvé dno bude i mým dnem

vše prozrazeno

jsem rozostřený muž ze snů

které se ti teprve budou zdát
jsi rozedněná stopa

kterou větřím
má přítomnost tě zneklidňuje

jako neznámé dveře

ve známém bytě
vítej v mé blízkosti

v předem stanovený čas

hlídám úpatí tmy

jsem ve střehu
čekám, až se vynoříš

a vklouzneš do mého těla

plného spánku
než se naděješ

obrostu tě

než se vzbudíš

přinesu ti Saturnův prsten

neskrývej se

pokaždé tě poznám
tvůj úsměv je přesnější

než otisk prstu
stesk se řetězí

a vor z tvých dveří tě unáší

do mých neslíbených míst

plání pokoje

čiší tvé kroky
jazykem dřu

o dno mlčení

ty zíváš u okna
v dáli za tebou duha

coby vyšší stupeň svatozáře
jistě, mám sbaleno

doprovod není nutný

stačí zapískat

a s řevem se vyřítím

ze zákopu tvého srdce
proběhnu územím nikoho
na druhé straně

znovu tvé válečné srdce

na čísi radu

posílám si anonymy

sám sobě platím výkupné
s páskou přes oči

cákám na okno směs barev
mezi obrazci

visí hluchá místa
máš-li o sobě pochyby

zírej do nich

vejdi tiše, zloději

prolistuj archiv

a vytrhej stránky

s mým podpisem
vejdi tiše a bez obav

nechám na noc

paměť otevřenou

na vyzáblém vraku

pluje listopad
vyrůstá z mlhy

rozhazuje sítě ticha
na stěžni viselec

s rozmočeným rozsudkem
dál se nedostaneme

milost uvízla v podpalubí

ještě spíme

a léto padá
ještě vzdáleně spíme

mezi tvářemi blízkých
sklep byl vysvěcen

chlad proklet
sčítání smrtihlavů

začíná s podzimem

čas po mém dětství

nebyl dosud pojmenován
rodokmen obrůstá trním

pod ním vůl s oslem

hrají hru na hledanou
mělo by svítat
orle mých snů

vynes mne vzhůru

nad valy mé malosti

III

hodina filozofie

večeříme chléb

z hrubého zrna času
soumrak se drolí

na drobné chvilky

ty se ptáš

po smyslu života
snadná odpověď:

Gabriel von Max

dřímá v křesle

jeho čtrnáct opic má pré

hodina gramatiky

já osobně

číslo přirozené

někdy způsobilý

dosud přítomen

a činorodý

však pramálo dokonalý
pády časté

stále nerozmnožen

rodu rozvětveného

vzory žádné

svatá trojice

krajina, již jsme minuli

město, z něhož jsme nevzešli

slunovrat, jenž nenastal
bratr s ženou a dcerkou večeří

vše ostatní je nejisté
zbývá uspat vyjící sny

ty nezkrotné vlky

drásající hřbet noci

pondělí

trpím věčnou žízní

řekl oheň

ale nemohu se napít
otec se posadil

a nalil
televizor hlasitě září

pokoj kolem otce mlčí

večer plyne

pořád něco

teprve deset ráno

a nám už je tolik
otec si kapesníkem

otírá čelo

bratr ukazuje kamsi vzhůru
nebe nad Modravou je úplné

to jen nám

pořád něco schází

strach

od nebe se odráží

holá záda podzimu
přes ulici hoří
z kůže neviditelného svědka

splétám plameny
dav šílí
posel mých rodičů

mě nenašel

a můj náměsíčný pes

se ráno nevrátil

kyrys

noční dílna chrlí tmu

na nebi půl svatozáře
listopad navíjen na vřeteno

si tře prostydlé dlaně
jako kyrys tíží na hrudi něco

z čehož mám od posledního setkání

nejasné obavy

hodina matematiky

strach plus bezradnost

krát tři dny pití

rovná se tíseň
tíseň

dělena snahou zapomenout

rovná se další dva dny pití

plus fyzická nevolnost
fyzická nevolnost rovná se

strach plus bezradnost

úplněk

v mých výsostných vodách

není bezpečno
odpojené spotřebiče hučí

pár žárovek prudce puklo

sklenka na stole

se samovolně posunula
slyším hlas svého přítele

jak mne proklíná

v putyce na konci ulice
cítím otřesy

z prázdného podkroví
mí vlci se probouzí

stín

ve třetím oku držím skrýš

se všemi tvými úsměvy
na dně ucha smotávám

klubko tvého hlasu
obcházím tvůj zamčený dům

v kapse tyhle řádky

pryč

nebe ztrácí nervy
kabát v barvě oceli

tvář nezřetelná
sraz máme na hranicích

věc netřeba protahovat
podpisy jsou ověřené

ztráty sečtené

případ uzavřen
už jen rozdělit majetek
polovina deště je má

druhou ti přenechám
ani kapku navíc

hodina tělocviku

šplháním nenadán

na plazení příliš líný
ve skoku zbrklý

v hodu trefován
zato v běhu vytrvalý

častěji před něčím

než někam

1973

jsem muž z minulého století
ztrácím se vpůli týdne

a zpětně všechny ujišťuji

že jsem všude byl
s nočními běžci

doháním prchající ráno
jsem muž minulého století

ztrácím se osaměle

vracím ještě osaměleji
zde báseň přeruším

konec nechám otevřený

Jan Sojka (nejen) o sobě

Plzeňský básník, prozaik, divadelník a středoškolský pedagog Jan Sojka (* 1973) si ke svým čtyřicátinám nadělil novou básnickou sbírku Krypty. Proveďme nejprve krátkou statistiku: pokud nebudeme počítat rané publikační pokusy (na kterých většinou participoval s jinými generačně spřízněnými básníky), jedná se o jeho v pořadí třetí samostatnou knihu veršů. A připomeňme ještě, že obě předchozí básnické knihy – prvotina Směr spánku uveřejněná v roce 2006 a Oči krále Havrana z roku 2009 – byly laickou i kritickou veřejností přijaty víc než kladně a v kontextu západočeského kulturního života vyústily v to, čemu se (trochu klišoidně, ovšem) přezdívá malá literární událost. V nejnovější sbírce s poněkud potemnělým názvem pak nacházíme Sojkovu poetickou žeň posledních let. Některé verše sbírky nám přitom mohou znít povědomě – byly již uveřejněny na stránkách plzeňského literárního měsíčníku Plž.

Pro čtenáře, kteří dobře znají především Sojkovy dryáčnické (anti)divadelní performance, bude setkání s jeho poezií zřejmě představovat nemalé překvapení. Jan Sojka totiž píše poezii vážnou a vážně míněnou, lyriku s poselstvím, verše s nemalou autorskou a uměleckou ambicí. Pro jeho poezii je tak příznačná tradiční, pevná a v dobrém smyslu slova konzervativní stavba verše, která je ovšem cíleně propojována s moderní výpovědí současného člověka. Hutný autorský styl dále staví na přesné volbě (často neběžných a v paměti hluboko zasutých) výrazů a významově bohatých metaforách, které ponechávají sdostatek prostoru pro čtenářskou fantazii. Sojka často vychází ze struktury jazyka – maje pro to jako absolvent bohemistiky ty nejlepší předpoklady – z jeho často komplikovaných vazeb, principů a závislostí. Básně pak coby celek působí výrazně sevřeně, koherentně a nesou se ve specifickém, spíše pomalém nežli překotně pádivém rytmu.

Sojkova poetika je dnes v podstatě ustálená, její základní markanty nacházíme ve většině zveřejněných básnických textů. V nejnovější sbírce Krypty výrazně posiluje zejména konfesijní rozměr veršů. Nejedná se však o laciná skandální odhalení a nejde vždy jen o zpytování svědomí doprovozené očistnou katarzí; mnohem spíše se na povrch derou určující zážitky či formující okamžiky, jejichž význam si básník uvědomuje až nyní, když se na prahu zralosti pokouší o dílčí životní bilanci: „bylo odhaleno dětství / ten nejnešikovnější pachatel / zanechalo za sebou / přespříliš stop“. Ohlédnout se zpět, teď, když je život, řečeno slovy klasika, v půli se svou poutí, zastavit se na chvíli v čase a zamyslet se nad tím, co bylo, je a bude, pokusit se najít cestu sám k sobě, toť tušeným leitmotivem většiny básní: „jsem muž minulého století / ztrácím se osaměle / vracím ještě osaměleji“.

Reflexivní lyrika už z principu staví na neustálém lavírování mezi světem soukromým (individuálním, intimním) a světem veřejným, nadosobním, prostorem gnómických pravd. V případě sbírky Krypty můžeme hovořit o snaze posílit právě vhled introspektivní, tedy rovinu osobní, byť chápanou nikoliv izolovaně, ale ve vztahu k ostatním. Já a ty variované na desítky způsobů, dva subjekty, které se míjejí i potkávají, navazují dialog i setrvávají v odmlkách, milostně touží i lásku naplňují… V milostných verších je pak zcela na místě užití rafinované hláskové instrumentace i tendence k poněkud monumentalizujícímu stylu: „jsem věčným mořeplavcem / ty ještě věčnějším oceánem / tvé dno bude i mým dnem“.

Na rozdíl od předchozích básnických knih Jan Sojka tentokrát své básně prvořadě nekoncipuje jako generační výpověď. Vychází ze svého soukromého světa a v tomto duchu píše především texty (k) sobě a o sobě. Pokud se ve sbírce Krypty rozumuje, mudruje a filozofuje (a u přemýšlivého Sojky tento moment přijít prostě musí), činí se tak povětšinou bez zřetele k vrstevnické zkušenosti, spíš v rovině obecné, tedy všeplatně gnómické: „je lepší psát o životě / který nežijeme / nebo žít život / o němž nemá cenu psát?“. Neustále se vracející motivy osamění, izolace a vyděděnosti nás pak opravňují mluvit minimálně o spřízněnosti s existenciální poetikou.

Jan Sojka uveřejnil svou třetí knihu veršů, ale tím jeho básnická tvorba dozajista nekončí. „Konec nechávám otevřený“ čteme v poslední básni knížky. A otevřená zůstává i jeho další poetická produkce. Otevřená a vstřícná výzvám budoucnosti.

Martin Šíp

(2013)

Jan Sojka

Krypty

Edice Poezie

Doslov Martin Šíp

Ilustrace na obálce surasaki/Shutterstock.com

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 11. 9. 2026

ISBN 978-80-274-5158-6 (epub)

ISBN 978-80-274-5159-3 (pdf)

ISBN 978-80-274-5160-9 (prc)

Obsah

1. I

1. dotazník
2. narozeniny
3. mytologie
4. krypty
5. pěšáci
6. plavba
7. svatý týden
8. jen jeden
9. 33 °C
10. poledník
11. vzkaz
12. cokoli
13. moji (ne)přátelé

2. II

1. stmívá se
2. vyraz, chrte
3. jsem neklidným jezerem
4. vše prozrazeno
5. v předem stanovený čas
6. neskrývej se
7. plání pokoje
8. stačí zapískat
9. na čísi radu
10. vejdi tiše, zloději
11. na vyzáblém vraku
12. ještě spíme
13. čas po mém dětství

3. III

1. hodina filozofie
2. hodina gramatiky
3. svatá trojice
4. pondělí
5. pořád něco
6. strach
7. kyrys
8. hodina matematiky
9. úplněk
10. stín
11. pryč
12. hodina tělocviku
13. 1973

4. Jan Sojka (nejen) o sobě

Table of Contents

I
dotazník
narozeniny
mytologie
krypty
pěšáci
plavba
svatý týden
jen jeden

33 °C
poledník
vzkaz
cokoli
moji (ne)přátelé

II
stmívá se
vyraz, chrte
jsem neklidným jezerem
vše prozrazeno
v předem stanovený čas
neskrývej se
plání pokoje
stačí zapískat
na čísi radu
vejdi tiše, zloději
na vyzáblém vraku
ještě spíme
čas po mém dětství

III
hodina filozofie
hodina gramatiky
svatá trojice
pondělí
pořád něco
strach
kyrys
hodina matematiky
úplněk
stín
pryč
hodina tělocviku

1973

Jan Sojka (nejen) o sobě