Date: 2026-09-21T07:17:39+00:00
Description: Městská knihovna v Praze

Zpěv motýlů

Petr Odillo Stradický ze Strdic

Znění tohoto textu vychází z díla Zpěv motýlů tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Petrov v Brně v roce 1999.

§

Text díla (Petr Odillo Stradický ze Strdic: Zpěv motýlů), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte původ-Nevyužívejte komerčně-Zachovejte licenci 4.0 Mezinárodní.

Verze 1.0 z 25. 9. 2026.

U valkýr
v hospodě U valkýr

hluboko do kapsy

tihle dva mokka psi

perou se o papír
dva černí psi tahají se

ve výčepu o papír

slina píše runu

v rumu
dva černí psi

přetahují se papírem

jako noc zítřejší a včerejšková

o dnešní den

zdali mám mládnout nebo hnít
slunce za sklem chvíli zapadá

a chvíli vychází

Osirak

(poéma)

1. zpěv
muž

peří

vosk

žár

pád

voda

smrt

2. zpěv
muž tělem letí

peří mu drží

vozka vosk

žár bije vosku přes prsty

smrt jako dívka u studny muži podá vodu v dlaních
vyber si:

smrt ve vodě?

vodu v smrti?

3. zpěv
sebebezdětnější stezka

dští na každém kroku

rozcestí až do nebe

jak nemocnivý pramen

ale muž nesvede létat

jinde nežli bosým mozkem ve snu
peří je tak lehké že se na něj musí věšet ptáci

aby neodtrhlo obzor od země

touha mu však schází vůli neoplácí

nejradši spí v peřině
vosk nemá nic umí ale touhu s mocí spojit
žár žárlí oddělí je
duše a tělo nájemníci v příliš těsném bytě

kde každá polovičatost hned rozčtvrtí tě

duše míří vzhůru hmota zas

co nejhlouběji zaryje se ráda drží zemi za ocas
muž nese kdesi

v těle dvakrát sto jedenáct a pak ještě jeden hnát

a jenom sedm vrat

z něj vede ven a přeci duše odemkne si
krev bije mezi kostmi na cimbál co zbude?

prach na vodách

prach na vodách

prach na vodách
žádná země světa přeci neunese jeho hrob!

4. zpěv
sveřepý a ještě sveřepější

žár přitahuje vábí žár

svíce vedle sebe hořící

skloní k sobě

ó ohne ohně

prahne po zprahlosti

černit dým bělit kosti

upír knot saje vosku krev až do nebes

slunce má plné kapsy ohně

a zítra bude zase dnes
láska se nejdřív skrývá pod hebkostí vosku

a pak je sluncem které samo sebe sebou roztaví

hluboký tvrdý pád až k nenávisti

srdce klec mříže sval

a přeci — kdybych to mohl prožít znovu

zase bych miloval
kdo bydlí v přízemí tomu jen provaz zbývá

oprátka upletený pád

stočený had se zlatým zubem plným hříchu

pád — nalezená cesta z bludiště
hrom je žena

blesk zas muž a rána nebes hojící se dřív než byla utržena
žena a muž

muža a žen

5. zpěv
padal v době kdy se svíce odlévaly

z vosku jímž si námořníci zacpávali uši

přede zhoubnou hudbou Sirén

místo knotů — cípy Ariadniny nitě

(svíce po zapálení nádherně zpívaly)

a zásluhou filosofů

byla slova skutečnější nežli činy
stále padal napadlo jej proto že se spasí

napíše-li o své spáse
vyrval tedy poslední ve vosku ještě vězící brk

a zatímco se povětří kolem něj řítilo do nebes

jako vodopád který uschne dříve než dopadne

krví si na hruď vyryl ódu o tom

kterak jej zachránila vlastnoruční báseň o záchraně
dopsal četl polohlasně mumlal: rytmus bez chyby

metafory též

a přece je báseň špatná chybí jí totiž očištění
zasmál se a ódu

přepsal vlastním tělem na vlnách

6. zpěv
muž štvaný lovci zrcadlovci

ptal se na cestu černé sněhové vločky

jazyk mu přimrznul k její odpovědi

a vynesl ho do nebes

samou žízní tam teď věčně žije
chodíme po zemi bosi

dýcháme vzduch

ďábel nám drží šosy

a palce bůh
zaklínám se Ardorem jejž miluji

zaklínám se hloubkou nebe berličkami paprsků jež vidím

zaklínám se mračnem do kterého čiré větry zadují

v touze zviditelnit vlastní průzračnost pohybem oblohy

zaklínám se vším

abych se jen nezaklel sám sebou kterého se bojím…

zpocený noci nos

temný tak

až slepcům oslnil prázdnotu důlků

číhal za rohem nebe

tak temný noci nos se snesl

zřítil z oblohy

stín pečeť světla

ze země vyryl pátou světovou stranu:

hej utancuj všechny kompasy k smrti!

kousneš do jablka vyleze z něj had v tlamě drží druhé

jablko a smích

skočíš do jablka které svírá had

a tím sám se staneš hadem

bydlíš v jablku a přitom nepřestáváš držet ani polykat

jablko v němž bydlí had jenž hryže do jablka

z něhož se zas plazíš ty i tvoje ruka
tak vznikl první hřích

a povstal pád
od těch dob se všichni řítí vzhůru

jedinému kdo se uměl zastavit

se smějeme že upadl

upadl z výšky

7. zpěv
balon nesl poštovní holuby do obleženého města

aby lidé mohli poslat psaní se srdečným pozdravem
nad mořem mu nepřátelská kulka prorazila plášť

zapálila plyn a na opačné straně utekla zas ven
muži v koši nemohli už řídit směli se jen řítit

a zvolit si živel smrti:

kdo raději oheň — zůstal

kdo dal přednost vodě — skočil
holubi se utopili

v klecích

Zmatek tmy
v této tmě bude všechno čiré

všechno ze skla

ani slza by se tady nezaleskla

vládne dutá slast průhlednosti
dokud zas světlo neporodí barvy kosti

zvuků neoděje tvarem
půl zrcadla je stejně zrcadlem

Pečení hada na vlastním jedu

V dětství jsem uměl psát písmem zvířat. Už nedovedu.

Chodil jsem do Hostince mudrců: najíst se a soustem

zmoudřet.

Už nemám čím platit. Zbylo jen srdce zavařené v krvi,

housle tíhou zvuku navždy utopené v pouzdře.

Sladkovlásko! Tisknu dva klíče

do jednoho zámku. Chtěl jsem jablko, dalas mi hada

k hraní a přitom do kulata

hřát na prsou plynového vařiče.

Slyším,
že tam žije,

že tam pláče,

že tam bije

do pekáče

jazykem jak

srdcem zvonu,

že chce domů,

že je had

a prý nemůže být jídlem, neboť sám má hlad.

Slituji se, jenže než stačím zavřít plyn,

had za ocas sám vysnědl se. Do poslední šupiny, abych

navždy

už rozuměl řeči lásky: dokud hada nezabiješ, nemůžeš

hada pochopit.

Nit

nejzhoubnější sebevraždy

předu sebepoznáním.

Nestálost
nebe

světlo žena stín

země
nebe

světlo

žena muž

stín stín

země
nebe

stín žena světlo

země

Čím víc…

čím víc tě znám

tím víc mě mateš

labyrint hladkou zeď zvenčí má též

uvnitř je plný pastí a oblých hran

Pláč nad rozlitou slzou

Když zemře líh

i trnu trne

nad pláčem lihů zemřelých
jedním okem plakal

druhým slzy pil
a tak mu hlavou stále kolovala jediná

malá drzá

putovní slza

Poprava milenců
jen dvě rezavé skvrny na zdi

přežily nás ještě jdou

a že nemají nohy

tak prosakují omítkou
čím jsme si blíž tím méně krve krvi

zbývá má málo objemu

odejdeme do tmy

aniž tě ještě obejmu

Žebra — ruce andělů, jež zkameněly stisknutím lidského srdce

Vzduch, kterým mluvíš,

v prsou mi otevřel druhé plíce…

Své jméno z tvých úst,

nic jiného už nechci dýchat.

Moje postila

Večer tak ospalý, že i spánek dřímá,

a já skrz něj nemohu spát. Aby nevystydla,

Hospodin srká polívku z andělského křídla,

schovaný přede mnou mně za očima,
na jediné místo, kam nemohu pohlédnout.

Pod čelem, pod střechou vlasů — srsti

mozku. Chci být taky bohem, třebas maličkého nebe

na dva prsty,

a cestou domů vždycky nohy zout.

Farář když mě křtil, se samovznítil

z mešního vína věčným světlem. Jsem ohněm okřtěný.

Bůh si nás — beztvarou hmotu — značkuje dušemi.

Cejch mění hovado ve člena stáda. Rybář se sítí
nenasytí.

Dalekohled zhlédnuvší se do vlastního okuláru, rozzíraný

obraz, kaše hladová,

v ní plochá lžíce, logaritmus nuly, vyzvoněný zvon a oheň

oběšený — taková

je moje chuť dál žíti.

Na Popeleční středu

zamrzla v chrámu kropenka. Jiní vyhmatali důlek, já led

rozbil pěstí,

pokřižoval se ostrým kusem ledu. Naneštěstí

rozřízl mi čelo. Ani modlit se už nedovedu.

Kristus stárne rychleji než já. V sedmnácti mi byl

stejně starý.

Pili jsme ve vinárně Sedmé peklo,

měl dost sil přehnout mě přes koleno, aby si mé kleklo.

Dnes dědka nepustím sednout v tramvaji. Led vrtí páry
ocasem.

Jaký jsem křesťan? Věším krucifix pod skvrnu na stropě,

aby se nešířila. Bubnují zmrzlé kaluže. Láme se pečeť

vody. Z všech možných běd

darovals mi jen pochybnost. Už bude den,
na střeše katedrály

chrlič se mi šklebí,

že je blíž nebi.

Země v dáli
déšť na něj vztekle posílá.

Pohled do zrcadla
oči pohled zrcadlo

oči odraz zrcadlo

Žalmo

Zhnusily se mi slasti

žití: Pohlaví jako most, milování — most nad propastí.

Slunce, které se ráno rozžhaví

a večer sálá zimu. Spánek — každodenní zkouška

na smrt (až jednou doopravdy umřu, bude to déjà vu).

Pití na plnou žízeň se zapřeným ohryzkem. Louskat

blesk, hbitý sloup nebe.

Rožnit krasohled pod svitem Luny. Už jsem se zabil,

nebýt tebe.

Básně na jeden verš

Pozoroval nebe a pak prstem v písku napodobil

hvězdný rej

Napsal jsem smutno. Je mi

Z utonulé lodi se zachránil na vodní dýmce

Otevřu okno — tma kousne tmu

Mnohá je krásná od masa, ale ty už od kostí

Česal obra oráč pluhem

Když se nikdo nedívá, řeka stojí, odpočívá

Stín, starší bratr ticha

Prší jako pila na nebe

Celou noc se mi zdálo, že spím

Prsty — mezery mezi prsty neviditelné ruky

Slepý vlk nikdy nevyje, slepý kohout vždy kokrhá

(protože první nevidí Měsíc, druhý Slunce)

Když se stromy milují, nebem třese vůně květů

Tma — světla tlama

Je to dobré, ale nechutná mi to

Kdo podepře hůl?

Roste blesk. Céva nebeská. Vlásečnice světla

Tělo — kostra utopená v krvi

Znaboh

Aby přilátali nebe k zemi,

celou noc andělé šeptali mi slovo velbloud do ucha,

celou noc tlačili hrbatou nit svaté jehle do řiti.

Věřil jsem dřív, dnes už sotva věřím, že jsem věřil,

zítra uvěřím už jenom slovu věřiti.

Kam z kamene?

Tudy chodí Vráp, i starý Mraven je tu.

Dva chrliči: denně v katedrále kamenní a bílí,

v noci však změknou, zčernají. U mě doma pijí, co přes

den vychrlili,

pak si z mé duše snaží smažit omeletu.

Vše puká. Střed už neudrží okraje. Svět vratce

kymácí se na hraně, čeká jej nejvyšší pád:

do vlastních hlubin. Píši své jméno krví na vodách.

Odpluj do nějakého vděčnějšího srdce.

Vsonet

Martinu Reinerovi

Architekturu stvořil strach z nekonečna. Chlap

staví střechu, aby se nebál usnout pod hvězdami.

Aby už přestal lapat jejich třpyt

jazykem, jenž mu skrz tmu osychá a černá.

Nedosažitelnost nebe začne být

bližší než hrůbky můr. Toužily splynout se světlem a my

teď za ně hrajeme stínové divadlo na dně pouličních lamp.

Nedodechnutůstka — špetka podvětří, vichru hnida,

jež si zasloužila hodovat na krvi, ale rty ji přehlédly —

zatrpkne

v kašel: dýchání z úst do úst ďáblovi.

Zrcátkem vracím měsíční svit slunci. Nikdo neví, nikdo se

nedoví,

proč s lidmi pohřbíváme stromy. Maso pod prknem.

Bůh hmotu oslovuje životem, hmota mu smrtí odpovídá.

Koho krev a jaká žíla

se tu plně vyprázdnila…

Pochod lunatiků

Měsíc.

Třebas na hnoji,

přeci

líbezně se leskne.

Staré rány zahojí

a nové otevírá.

Teskné

písně saje mi z úst.

Měsíc. Tmy díra.

Povodeň

Řekou plují housle.

Pták

přešlapuje na strunách

a hraje tím. Smyčec se utopil.

Přeludnění

Svislice svíce protíná

vodorovnost soumraku.

Za oknem visí dva uzenáči

svázaní ploutvemi.

Směji se chvílemi,

chvíli pláči.

Jak opojných likérů,

peprných koření bude třeba,

aby srdce vyvrhlo, co pohlaví vstřebá,

a abychom si byli jako poprvé.

Čím blíž, tím matnější je láska.

Stokrát jsme se milovali

ohněm, který zblízka spálí,

o krok dál už hřeje.

V dálce je však znamením.

Báseň pro M.

Ještě ne úplně žena,

ale už už hřích.

Lépe než Řím jsi založena

na sedmi pahrbcích.

Pod sedmi vrchy ze sedmi studen navážím

vodu a promnu mezi prsty.

Tělo je křehká loutka oválená v srsti

i věčné těsto města Řím.

Půlkapka touhy vysála sud studu.

Líbám tě rukou, ústy hladím,

vedu, ale nepodvádím.

Slouží nám vlahá neposlušnost údů,
strom — země host, něha kamení.

Mám plamen v srdci, srdce v plameni!

Fotosyntéza

Slunce dýchá tmu.

Slunce jí temnotu,

pak světlo kálí.

Všichni jste lejnožrouti,

jen má milá tluče máslo zpod Božího mléka.

* * *

Dnes jsem se miloval po tisící.

Ze všech těch slastí bych sešil

hutnější čas, měsíc nekonečné lásky:

nebe peklo ráj

na hrotu jediné jehly

(když tenkrát nebe peklo ráj,

i já jsem hodoval).

Hračka
dostalo dítě plnou hrst rtuti

nejhezčí hračku jakou kdy mělo

těžší než kámen ale tvárná jak voda

poslušně tekla rýhami v dlani

a vidělo se v ní zrcadlem
tak milá a tak vražedná
dostal jsem jako dítě hrst rtuti…

Lov
střelili k ránu orla

letí teď vzhůru tmou

zemřít do světla

Rozhovor

Voda:

Proč mi noříš kotvu do hlubin

a hned zas vytahuješ?

Buď nechej na dně, nebo vůbec nespouštěj.

Člun:

Slast zastavování, bolest klidu.

Láska — ne pohyb, ale rozjezd.

Zrození růstu

(roztržitá báseň)

JK
písek ještě nezná

co už hlína zapomněla
kámen už ví

kdy vzlétnout kdy se valit

kdy být uhlí

kdy chrysolit
kámen ví kámen ví
když umře kružnice

zbude z ní kostra: střed
po mně jen nebe roztržené Nadhýždě:

trhlinou chvístá na zem prázdnota

stejně vražedně jak stejnou dírou

naopak drtí jsoucnost nicotu
andělé se myjí v ohni
až se víno opeří

uletíme na něm

Solipsismus po západu Slunce
jsem

vylidněn

jen

mylný vjem

a sebeklam

blud boží když se Pán

opije s Chajjámem
nacházím sebe sám

jen když se popírám
až v tobě lásko

stanu

se

Temnomlýn

Naber tmu do masomlýnku

zatoč klikou

shora začne svítat

ale zpředu se už plazí hádci slepoty

Jména ohňů

Ambrillas

labužník ten nejraději

mokré dřevo křoupá

Harten

ohlodává uhlí

země kost

Syrtak

se páří s popelem

a dým pak slintá

Kartiz

spáchal sebevraždu

zapálil sud s vodou

Vyznání
tebe miluji ze všech nejvíc jedinou

tebe jedinou miluji ze všech nejvíc

ze všech tebe jedinou miluji nejvíc

ze všech nejvíc miluji jedinou tebe

Časů dost

Ivanu W.

ještě mi na dně sklenice

zbyly dva hlty šípkového vína

ještě mi na dně zůstal hlt chvíli se třepíce

praskne nit

držící loutku netopýra

závaží klesne na dno hodin ciferník

zmlkne v půlce času

a sklenice je čirá

Stůj okolo horké kaše
míchám míchám kaši

cos mi navařila

čím víc míchám tím víc musím míchat

čím víc míchám tím je žhavší
kaši míchá zmrzlý had

vím sama se nenajíš

ale muž jen slastí cítí cit

a žena lásku zas jen slastí může dát
je to málo

že mi zachutnalo?

Až ti řeknu tuto báseň,
bude úplně jiná, než když si ji přečteš.

Co vidí levé oko, pošle pravé půlce mozku

a naopak.

Co slyší levé ucho, zůstává levé půli mozku

a naopak.

Oční nervy se kříží, ušní ne.

Proto je čtení opak naslouchání,

písmo protivou hlasu.

Vnímáš slovo čtené i slovo psané jako dvě tváře jediného

Logu?

Klam,

mimikry,

šaškova lebka na hřbetě smrtihlava,

který vzlétá z Hamletovy dlaně.

Souboj živlů
svíce mi spadla do bažiny

plamen hasne ale hlína

kolem něj je vypálína

Vejce Ikarovo

(psáno s Dimitrijem Dudíkem)

1. zpěv

Tam, kde přejedený močál říhá bludičky,

bubliny dechu země mávají bílými pírky

čapího stárnutí.

Tam, kde unavený poutník obhlíží

rmutnosnubný obzor Slezska,

nalezneš hnízdiště. Kde kdysi padlo letadlo,

staví si dnes hnízda čápi. Proč právě zde

paměť křídel hrdě protíná

povětří staletí zakletého života?

Života zakletého — zakletého — zakletého,

každým pokolením zakletějšího do bílých oválů.

Proč právě zde se paměť křídel

otiskla v hořkou hlínu?

Proč právě zde peří pečetilo zemi?

Hledá dno?

Potká se s leteckou kuklou,

která už nehýčká motýla pilotovy hlavy,

kuklou zírající

skly dávno osleplými, špicující hluchá sluchátka?

Patří sem otazník? Vykřičník žárlí!

Vykřičník — tečka: řítící se letoun, zavěšený na čárce kouře.

Dali padák tělu… Co však zbrzdí duši v jejím

věčném pádu?

Křídla hoří. Ikaros zploštěl.

Z trosek trčí jen jeho vejce.

Hladké a bílé, neposkvrněné pádem.

2. zpěv

Perutě padlého čápa

nadnášejí

pouze smrt

dvou letců.

Perutě kovové, perutě osudu.

Hospodská Zubatá

čepuje ze sudu

kořalku stáří.

Číše čiší, číše čiší!

Perutě zmaru, perutě zapomnění,

pařáty perutí,

perutě pářátů

vysávají paměť z hlavy.

Ano: ne, že ne.

V krčmě U Slunce a vosku

dopil jsem to, co už nikdy nesmí znovu téci.

Včela sražená rukopisem této básně

padá do svařeného vína.

I jí je dáno okusit úděl Ikara.

Sladký, vroucí a smrtonosný.

3. zpěv

Skla v té zurčící,

zuřící noci plné pírek osvětlených mraků

viděla nesčíslně obrazů. Propustila je dál

a uvěřila z nich v mnohost dějů.

Jak se mýlila! Je pouhý jeden jev,

který se stále opakuje.

Je pouhý jeden mrak,

který si nebem pluje

a hledá hnízdo, kam by snesl

déšť. Anebo kroupy.

Nebo stín.

Já nejsem bolestín,

nebe však houpy houpy

kácí se v temna klín.

Vykvetl noci blín.

Panna Matka a čáp k tomu.

Zvuk burácného hromu

přehlušuje synkopa rotačního motoru.

Válce jako planety

krouží vůkol klikového hřídele

a vůně benzinu, směs Bibioli,

se vznáší jako svatozář.

A srdce bolí, srdce bolí…

Pilot rozbaluje svačinu,

okénkem zhnuseně vyhodí plátek zkažené šunky,

čáp snese vejce.

Na horkém chladiči

bílek zasyčí

plesk

třesk

a vesmír promění se v hemenex.

Není, kdo by pozřel,

není, kdo by zřel:

Kouř, smuteční prapor.

Zardoušený karburátor.

Ikaros náhle nese

místo křídel kovadliny,

kovadliny viny.

4. zpěv

Odraná Odra od rána

do večera teče,

břehům však neuteče.

Odro, struno napjatá

na slezské zemi,

smutným tónem zníš.

Ty země ukřižovaná hřeby šachet,

proč odhaluješ

vykojená ňadra hald?

Proč právě v tobě

Ikaros pádem vyoral si hrob?

Tam, kde unavený poutník obhlíží

rmutnosnubný obzor Slezska,

nalezneš hnízdiště. Kde kdysi padlo letadlo,

staví si dnes hnízda čápi. Proč právě zde

paměť křídel hrdě protíná

povětří staletí zakletého života?

Zápalná oběť Ikarova

zmaru zmar

láme kletbu,

vysvobodí princeznu s křídly v erbu.

Zdravím tě, má země rozšťavnatělá!

Objímám tě, můj kraji odprahlý!

Šířka dá vejci víc než délka,

délka dáli.

Z bílých oválů se vyklubali

Ikařata — něžná, hebce ochmýřená letadélka.

Mejico

Rudá krev černých hřebců

v stříbrných ostruhách.

Na stěnu házíš strach,

řízne tě ostrý střep snu.

Kostlivec z cukru se ti žene

rozmočit v krvi. Běžíš,

předběhne tě však Ježíš

cválaje na hadovi opeřeném
krví. Svatá Panno z Guadalupe,

kolo Slunce namaž krví, dál ať klouže

po nebi.

Slunce zajaté a rozdrcené v lupě.

Ostnatý drát i kaktus rostou z louže

krve. Orel hltá ocas hada, v nějž se vespod proměnil.

Dvě modře
nahoře na břehu moře

třeskaly o sebe dvě modře:

chladná modř vína jež jsme pili

s chladnou modří slov která jsme vyslovili

aby nikdo nepoznal

co opravdu pijeme a o čem mluvíme
nahoře na břehu moře

Narcis ve vlaku
na chodbičce se líbají milenci

muže vidím dveřmi

dívku zakrývá stěna

odráží se však v zrcadle

nad protějším sedadlem
vidím je zády k sobě

každý sám líbá něco skrytého za hranou
chci muže zabít

a líbat dívku sám

místo toho skočím k zrcadlu

ochutnat alespoň její odraz

ale v zrcadle najdu

jen sám sebe

Sága o zlomeném veslu

Zatímco kdysi mluvily jen stromy

dnes žvaní kdejaký si pysk.

Tak z úpadku světa vznikla poesie

a zaniknout smí jen tehdy

až lidé znovu začnou konat činy

a přestanou jen o nich číst.

Tož když už sami nekonáte, alespoň čtěte jako muži:

ne slova, ale to, co básník slovy skryl.

Jednou za tisíc let smí se Havran spářit s Vránou

k vylíhnutí Vrahana,

ptáka, co létá v krvi, proto podněcuje nenávist.

Ó Vrahane, jenž sto let kroužíš nebem svého vejce,

než se vyklubeš,

pastýři náměsíčných,

sliněnče vpolklý,

jazyku lízající svou vlastní řiť,

přijď!

Vnorsko. Statek Berseklund podobný lodi vjeté na mělčinu

Hjrönského fjordu. Místo plachet vítr třepá

košile vyprané v krvi. Malátnost tak velkolepá

jako činka na cvičení zločinu.

Gurgun, choť jarla Hafnira, nechala vodu třikrát projít

varem. Navážila

káď, aby jak obvykle vykoupala dceru Strymm. Avšak

Strymm

nechce. Až když ji Gurgun zbila veslem zlomeným,

teprv pak se svlékla. Bělostnou pleť tne modrá žíla.

Strymm prosí:

drhni, kde chceš a libo, matko, jen levé ňadro ponechej mi

suché.

Gurgun nedbá. Na Strymmině kůži,

bělostné pleti zamřížované modrými žilkami, vyvstane

znamení,

dosud skryté vápnem: Čtyři otisky zubů spojené do kříže.

Kdo tě kousal, dcero má?

Divoký vlk.

Lžeš, poznávám chrup mého syna Wulfilda. Proč tě bratr

hryz’?

Odmítla jsem hovět jeho chtíči.

Lžeš podruhé, Wulfild vykusuje kříž jen milenkám. Hleď:

Gurgun roztrhne košili a chlubí se stejným znamením

na stejném místě. Strymm pláče

tolik nakažlivě, že i nebe nad fjordem se ustrne,

blesk dojí jalovice mraků

a prší tak hustě, že ryby mohou plavat do nebe.

Jarl Hafnir se vrací z krčmy, knír napůl trčí vyztužen

ztuhlým lojem, půl zplihlý kořalkou.

Bůh ho utkal z příliš hrubých vláken.

Bělma křižují mu žilky stejně kose jako pleť jeho dcery,

jsou však rudé.

Tluče na Strymminy dveře. Pusť mě, dcero, dál.

Strymm odmyká a ku podivu neklade se trpně jako vždy,

nýbrž dává k dobru hmaty, jaké na severu dosud žena

neužila

(naučili ji je franští kupci).

Dře kůže o kůži — — —

Puká skořápka, trhlinou se zoban dere.

Za zobanem křídlo, pero, spár.

Tkáň dříve přeochotně tvárná

náhle nabývá svůj vlastní tvar

a drží se ho rputně. Jsou dva způsoby, jak si zachovat

tvar tváře na světě, kde každý každého chce tvarovat:

buď tvrdý být (což láká dláta),

anebo poddajný, a sotva poochabne cizí stisk,

rychle se vrátit k původní podobě.

Vrahan už se líhne. Vrahan už se líhne!

Už se vylíhl a na měsíčním světle usychá.

— — — věc

pronikne až na konec a tam vykřikne do tmy,

vykoupá své jméno v krvi.

Hafnir chroptí blahem.

Vyplním ti každé přání!

Přísahej na meč a prsten.

Přísahám.

Dnes k ránu zabij Wulfilda, svého nejstaršího syna. Tímto

nožem. Celou noc sypu čepel

solí, ať žíznivě pije krev.

Mezitím Wulfild přemlouvá mladšího bratra,

kněze Biguru:

Oddej mě se Strymm!

Ó svatý Loki, požehnat krvesmilstvu? Leda bys mi byl

po vůli.

Dobrá, chmuří se Wulfild, zahřej mi lože, přijdu za chvíli.

Vyvede ze stáje dva koně, po svatbě na nich se Strymm

uprchnou.

Napne luk, založí šíp, polije vodou, nechá zamrznout

a nastraží ho do klíčové dírky: pronásledovatelů

s lucernami

bude o jednoho méně.

Zatím do ložnice vtrhne Hafnir, tne tělo pod pokrývkou,

vrací se na Strymm krvavou mzdu vymáhat.

A Vrahan vzlétá, řáchá peřím, bije nehybnost,

už letí ze snu do snu, z hlavy do hlavy,

a kdo se mu chce postavit,

musí lehnout. Smeknout tvář. A polknout vlastní kost.

Wulfild nalézá v svém loži tělo, obrací: Bigura!

Tiskne mu do ruky hostii a kalich.

Duše-li věčná, i mrtvý kněz může žehnat.

Pak hledá Strymm, avšak za oknem spatří stín otce.

Spárou v prknech do něj bodne

ostrého nože tupý stín.

Ostrého nože tupý stín

a strom se kácí do pilin,

po zemi mihne se stín krve.

Hafnirův stín však pod sebou skryl menší stín.

Strymmin hřbet protne nůž Wulfilda, nyní je na zeď

přibita dvěma hroty.

Krev zběsile běží bludištěm těla

a hle: hledá cestu ven,

rozkřiklo se, už je otevřeno.

Strymm teče rudá z modrých žil,

tu barvu do ní nevložil

nikdo jiný než bůh

hub.

Zatím Gurgun nalezne Biguru. Spí, zdá se, sladce.

Víno stéká po oplatce.

Gurgun zhlíží v Bigurově tváři

vlastní chtíč. O lásce mluví

jako o jámě.

Nikdy jsem si nevšimla, žes hezčí než Wulfild.

Proč chodit ke kováři

s kladivem? Nalehne a nůž tou tíhou

proplazí se celým Bigurou až Gurgun do srdce.

Wulfild krví rozšílený zapaluje Berseklund.

Luk taje, šíp srazí paliče.

Koně s hořícími hřívami kloužou v jeho krvi.

Země už neunese tolik zla,

puká skála, voda topoří a gejzír zvedá statek do nebe

jako tresku fontána z velrybí hlavy.

Hafnir běhá tam a sem, udržuje rovnováhu,

vtom komínem vlétá valkýra a jarla uchvátí:

Za vraždu vlastní krve cíp tebe navždy uvězním

v mém lůnu,

kde plane věčný oheň. Budeš jej hasit klácením

(ó, varem zmoudří každé maso),

neb zabít potomka je vrcholem všech sebevražd.

Osedlám tě, budu na tobě létat nad bitvami.

Hafnir se brání: Bigura není můj syn, ač mi připsán.

Narodil se Gurgun až po bitvě se Švestskem,

v níž jsem navždy ztratil plodnost,

chlípnost ač zůstala mi ponechána.

Omyl, zasmála se valkýra:

Tehdy’s nevědomky nabral ze Strymmina klína

sémě (jež tam zanechal Wulfild) a přenesl do lůna

Gurgun.

Bigura byl tvůj syn, tvůj vnuk, ba i tvůj synovec.

Valkýra vzlétá, Vrahan padá

v poslední Hafnirově kapce krve,

lebka velkolebá ryje zem.

Rozpadá se v rozchechtané střepy.

A proč je vražda zločinem?

Protože lže.

Není žádné není, je jen je.

Střízlení

Nízké ranní světlo

vymačkává z kamínků na cestě

stíny tak dlouhé,

až se podobají červům

s přílbami.

Ten, kým jsem byl včera,

vínem vraždí toho,

kým jsem dnes.

Zimní andělé

Ondřeji Hüblovi
padlí andělé

bílí šestikřídlí

něžní sněžní

v hromovém tichu
každý z nich

padne

jen aby maličko

zastudil
tak něžné zlo…

jak hasit požár kacířem

Malý houslista
houslista hrál z plných houslí

tón not zvuku dům zádumný

a aby mu snad nevyklouzly

nasoukal se do struny
kdo hraješ uvnitř svého ticha

jednoho rtu se začni druhým ptát

kdy uslyšíš svá vlastní ucha

svým vlastním uším naslouchat

Job pro Joba

Když jsem byl ještě mlád a bavila mě filosofie,

vzal jsem si týden neplaceného volna,

stvořil jsem nebe a zemi, odstředil světlo od tmy,

oddělil vody pod klenbou od vod nad klenbou,

vykrojil z vody souš a zazelenal ji bylinami

rozmanitého druhu,

rozžehnul světla na nebi, aby měly rostliny co jíst

a aby měl kdo jíst rostliny, zahemžil jsem zvířaty všechny

čtyři živly:

vzduch létavci, zem plazy, vodu rybami a oheň

salamandry.

Člověka nakonec.

Byla to velká zábava,

jenže Jákob se od nějakého pasáka z Jokohamy naučil

pár hmatů,

a zbil mě jako psa.

Sotva jsem se trochu zotavil,

Satan, nejkrásnější z mých synů, přinesl mi počítač.

MLUVÍ SATAN

V počítači můžeš stvořit třeba tisíc světů,

každý zabydlit kýmkoli, a nemusíš se bát,

ty jim totiž smíš učinit vše, oni tobě však nic,

neboť dovnitř pronikneš v podobě, jakou si zvolíš,

zatímco ven pronikne jen odraz tvých bytostí.

Ty jsi pro ně hmotný, ony pro tebe však ne.

Co za něj chci? Nic. Jen… (usmál jsem se a vrtěl hladkým

tenkým ocasem,

který čouhal z počítače) … k práci potřebuje elektřinu,

náhradní díly

a tak dále. Dovol mi postavit průmysl.

Hospodin kývl, já mu dal počítač a na něm hru, brutální

střílečku jménem Job.

JOB

Job byl čestný a spravedlivý, bál se Mě a zla.

Měl velká stáda, sedm synů a tři dcery.

Každý syn pořádal jeden den v týdnu hodokvas, takže

nebyli nikdy střízliví.

Tehdy jsem kliknul myší — přišli lupiči, pobrali Jobův

dobytek a oslice, pobili čeleď.

Kliknul jsem podruhé — z nebe spadl oheň, zachvátil ovce

i jejich pastýře.

Kliknul jsem potřetí — a vítr od pouště skácel dům, kde

Jobovy děti hodovaly,

všichni zahynuli pod troskami.

Když se to Job dověděl, roztrhl si šaty, oholil hlavu,

padl k zemi, klaněl se a kvílel:

Nahý jsem přišel na svět,

nahý z něj odejdu.

Hospodin dal, Hospodin vzal,

žár Hospodinův budiž požehnán.

Tehdy přišel Satan zas a ptal se, jak se mi hra líbí?

Hezky udělaná, ale Job je nějaký moc trpný. Má ten

nemrcouch vůbec svobodnou vůli?

Satan se ušklíbnul: Jako každý. Rozdíl je v tom, kolik.

Jobovy činy určuje zaprvé osud (tj. program)

a zadruhé náhoda (tedy generátor náhodných čísel).

Poměr osudu a náhody můžeš nastavit v menu

DIFFICULTY LEVEL.

Teď je tam EASY — víc osudu a méně náhody.

Dej si HARD a hra bude hned zajímavější.

Učinil jsem, jak mi radil.

Kliknul jsem myší a Job se pokryl ošklivými vředy.

Vzal střep, aby se mohl škrábat, a posadil se do popela.

Jeho žena mu řekla:

Ještě tě baví ta tvá zbožnost? Zlořeč Bohu a zemři.

Ale on jí odpověděl:

Mám od Boha přijímat jen dobro? Copak je automat

na čokoládu?

O Jobově utrpení se doslechli tři přátelé: Abort, Retry

a Ignore.

Vyhlíželi ho už zdaleka, ale když k němu došli,

nepoznali ho.

Zaplakali, roztrhli své šaty a seděli s Jobem sedm dní

a nocí

a slova k němu žádný nepromluvil, neboť viděli, že bolest

jeho je nevýslovná.

Pak Job otevřel ústa a mluvil takto:

JOBŮV NÁŘEK

Chcípni, dni, kdy jsem se narodil,

ať tě vyškrtnou z kalendáře, ať zčernáš.

Mami, proč jsi mě nepotratila?

Odpočíval bych teď v pokoji hotelu Hnát:

tam buřiči najdou klid,

otrok ztratí pána,

malým i velkým ustelou rovné postele.

Proč Bůh mučí životem toho, komu se nechce žít?

ABORT MLUVÍ POPRVÉ

Tys vždycky napomínal mnohé, topořil ochabnuté,

a sotva došlo na tebe, naplnila tě hrůza.

Už nevěříš své víře?

Do záhuby se řítí jen ti, kdo se obírají ničemnostmi.

Lev řve, lvíček kňučí,

ale lvíčeti vyrazí zuby.

Člověk si staví dům z hlíny

a svým základem tkví v prachu.

Je snad spravedlivější než Bůh?

Hladový vezme chléb i z trní.

Člověk je zrozen pro trápení

a jiskry, aby létaly vzhůru.

Věru, blaze ti, člověče, jehož Bůh trestá:

vždy budeš mít smlouvu s kamením na poli,

Hospodin ti refunduje všechny útrapy.

Poslechni, abys to mohl poznat.

JOB ODPOVÍDÁ ABORTOVI

Seřadily se proti mně hrůzy boží.

Hýká snad osel nad mladou trávou?

Ale já se štítím kousnout chleba, že si ho ušpiním dřív,

nežli ho stačím polknout.

Je snad má síla z betonu?

Bože, co je člověk, že se jím stále zabýváš?

Odvrať ode mě svůj zrak a nech mě zemřít.

RETRY MLUVÍ POPRVÉ

Jen se zeptej minulého pokolení, copak vyzkoumali

jejich otcové.

Jsme tu jen od včerejška, nic jsme nepoznali,

naše dny na zemi jsou jen stín.

Je-li kdo vyhlazen ze svého místa,

ono se ho zřekne: „Nikdy jsem tě nevidělo.“

Hle, takové jsou radosti naší cesty: jít, padnout.

Z našeho prachu vyraší hned někdo jiný.

Ovšem, ovšem, bezúhonného Bůh nezavrhne.

JOB ODPOVÍDÁ RETRYOVI

Vskutku, může snad být Bůh spravedlivý před člověkem?

Kdo by s ním chtěl vést spor, z tisíce otázek nezodpoví

jedinou.

Když něco ukradne, kdo ho donutí to vrátit,

kdopak ho chytne za ruku a zavře do vězení?

Jak bych mu já tedy mohl odpovídat?

I kdybych byl spravedlivý, udají mě má vlastní ústa.

Jsem nevinný. Nic na sebe nevím.

Je to jedno, protože On skoncuje s poctivcem jako se

zločincem.

A když vraždí, ještě si ze zoufalství svých obětí činí

posměch.

Zem byla vydána v moc lotra!

Mé dny byly rychlejší než světlo,

než smuteční telegramy,

prolétly jak orel na kořist se vrhající a nic neulevily.

On přece není jako já, abychom spolu vešli v soud.

Není nad námi rozhodčího, který by vložil ruku

na nás oba.

Bože,

k čemu je ti dobré, že mne týráš?

Zprotivil se ti tvůj výtvor?

Když jsem byl ještě mléko,

což jsi mě nenalil do nádoby a nenechal srazit jako sýr?

Přioděl jsi mě nahotou, svázal šlachami, kostmi propíchal.

Dals mi život jak minci žebrákovi do klobouku.

Ale běda, kdybych zhřešil jen na půl sliny,

jak lev bys mě honil, svoji moc bys na mně hned

uplatňoval,

stavěl bys proti mně nové a nové svědky,

vystřídaly by se u mě celé voje!

Proč mě má matka neporodila přímo do hrobu?

Odstup ode mě a nech mě vydechnout,

než odejdu, kde je samo poledne temnější než půlnoc

na světě.

Chci umřít splasklý.

IGNORE MLUVÍ POPRVÉ

Máme mlčet k takovým drzostem?

Rozumíš snad Bohu?

Jeho metr je delší než zem a širší nežli moře.

Čím ho chceš změřit?

Je těžší než všechna závaží světa.

Čím ho chceš zvážit?

I ta nejmenší z jeho vší má většího než ty.

Doufej, naděje ti kyne

jak těsto, jak hlava.

Jestliže napravíš své srdce, trápení

bude v tvých vzpomínkách jak voda, která utekla.

JOB ODPOVÍDÁ IGNOROVI

Vy jste mi vskutku ten pravý lid,

s vámi vymře všechna moudrost!

Stany rozvracečů zůstávají pevné,

i jazyky těch, kdo rouhají se Bohu,

bezpečný je i ten, kdo chce Boha mít v své moci.

Avšak dobytek tě poučí, nebeské ptactvo ti poví,

mě se zeptej,

že ruka Hospodina svírá život všeho, co žije.

Ano, chci se obhájit před Bohem.

Ale vy (kéž byste konečně zmlkli) důvody mých rtů

sledujte s pozorností:

Bože, proč skrýváš svou tvář a pokládáš mne za nepřítele?

Účtuješ každou šlápotu mých nohou.

Kéž bys mě skryl v nebytí

a schoval mě před sebou, než pomine tvůj hněv.

A až se ti zasteskne po díle tvých rukou,

zavolal bys a já bych se ozval.

ABORT MLUVÍ PODRUHÉ

Naplnil sis břicho větrem od východu, a teď když chceš

mluvit, bzdíš.

Jsi snad starší než hory?

Poslouchej: hrůzovládci je skrytý počet jeho let,

svoji tvář zahalil sádlem,

zalkne se tím, že vdechne vlastní knír.

DRUHÁ ODPOVĚĎ JOBA ABORTOVI

Všichni mě těšíte jen trápením.

Také bych mluvil jako vy, kdybyste byli na mém místě.

Zasáhl jsi mě, Bože,

mám na to svědka: tuhle mou vychrtlost,

a jestli chceš, zahraju ti to na žebra.

Země, krev mou nepřikrývej,

můj křik ať nenajde klid!

Bože, slož u sebe za mě záruku,

kdo jiný by se zaručil?

Učinil jsi mě pořekadlem, anekdotou, příslovím.

Na to ti kašlu, já chci umřít, nebo šťastně žít.

I kdybych měl naději, stejně si lože ustelu v tmách.

Jámě řeknu: matko, červu: otče.

Kde jaká naděje?

A kdyby se přece splnila, kdo to uvidí?

RETRY MLUVÍ PODRUHÉ

Světlo tmáře zhasne

i jeho kahan nad ním.

Vychrtne jeho síla, v jeho stanu se zabydlí, co mu

nepatřilo.

DRUHÁ ODPOVĚĎ JOBA RETRYOVI

Smilujte se nade mnou, přátelé.

I hnusáci se mě štítí.

Jsem vyzáblý, zbyla mi jen kůže kolem zubů.

Ale kdyby i tu mi sedřeli,

já uvidím Boha,

já ho zhlédnu, pro mě tu bude,

mé oči ho spatří, ne někdo jiný.

Říkáte: „Jak ho chytíš?“ Nevím.

IGNORE MLUVÍ PODRUHÉ

Třeba se řití dotkni nebe,

navždy zanikneš i se svým lejnem.

DRUHÁ ODPOVĚĎ JOBA IGNOROVI

Proč zůstávají naživu rouhači, proč mají kosti

prosáklé morkem?

Proč Bůh hýčká ty, kteří proti němu dobře hrají

počítačovou hru?

V den běd budou zlí ušetřeni,

ale ty, kdo Boha nudili pokorou a zbožností,

navždy vymaže z harddisku.

ABORT MLUVÍ POTŘETÍ

Světlo patří tomu, kdo má nejpevnější oko.

Boha nevidíme nikdy, ale on nás vždy,

lépe řečeno, dokud nás Bůh nevidí, pak vůbec nejsme.

Vrať se k Bohu, spatří tě a budeš zase vybudován.

TŘETÍ ODPOVĚĎ JOBA ABORTOVI

Půjdu-li vpřed, neuvidím Boha,

jestliže zpět, také ho nepostřehnu,

když zamířím vpravo, neuzřím ho,

i vlevo mi zůstane skryt.

Zato on zná mou cestu, ať jde kamkoli.

Chci ho vidět, dotknout se ho, zakroutit mu nosem.

Chci mu porozumět, ale mám z něj strach.

RETRY MLUVÍ POTŘETÍ

Když ani světlo hvězd mu není dosti čisté,

co teprve tvá tma?

Až vypluje ryba osrstěná rounem beránčím,

ti, kteří

za tmy se do domů vloupávají,

ve dne se zamykají,

rozplynou se jako do herbáře vysušený mrak.

TŘETÍ ODPOVĚĎ JOBA RETRYOVI

On roztáhl sever nad zimou a jih nad horkem,

tuhnou před ním vody, i co v nich přebývá,

zaslechli jsme pouhý šelest o něm,

kdo by mohl porozumět jeho hřmění?

IGNORE MLUVÍ POTŘETÍ

I kdybys měl všechny zbraně andělské i lidské,

hubící hubice, střelné meče, atomovou bombu

s cherubími křídly,

jak jimi Boha raníš?

Jen člověka jako ty zasáhne lidská zbraň.

Pro Boha jsme jen světlo,

ne dosti husté, aby ho mohlo bít,

a ne dost jasné, aby jej oslepilo.

Ale nezoufej:

pokud nás stvořil k utrpení,

pak je zkáza důkazem jeho milosrdenství!

TŘETÍ ODPOVĚĎ JOBA IGNOROVI

Dá mi tučný stůl?

JOBŮV PROTESTSONG O MOUDROSTI

Železo má své naleziště a hliník místo, kde se čistí,

z rudy se praží měď a křemík se taví z prachu.

Člověk překonává tmu,

prozkoumává v říši šeré smrti

temný kámen do každého koutku.

Zapomenutí, bez půdy pod nohama,

na laně se houpou a kývají, vzdáleni lidem.

Země, z níž shora vzchází chléb, je vespod zpřevracena

ohněm.

Dravý pták tam nezná stezku, lev po ní nevleče kořist.

Člověk vztáhl ruku po křemíku,

hory zpřevracel až do základů,

a co mělo zůstat skryto, vynesl na světlo.

Ale moudrost, kde se najde?

Bídákovi jsem vyrval kořist ze zubů

i zuby z čelistí,

a přece jsem neochutnal moudrost.

Uzavřel jsem smlouvu se svýma očima,

a přece moudrost nespatřím.

Z čeho se rodí temnota? Světlo ji spálí, ale ona vždy znovu

vyleze ze škvír.

Jak můžeme užívat svět, kterému nerozumíme?

Je čas spojitý, anebo kvantový?

Proč jsme Ti tolik podobni?

BŮH PROMLUVIL

Pěkně popořadě:

Když zapnu počítač, tvůj čas plyne. Když počítač vypnu,

zastaví se.

Pro mě je tedy kvantový, pro tebe ale spojitý.

Když tě vypnu a zapnu zas až za tisíc let, bude ti to

jako vteřina.

Nemůžeš vnímat své nebytí.

Postavy počítačových her jsou vytvořeny k obrazu

božímu,

aby se do nich vcítit mohl hráč.

BŮH PROVOKUJE JOBA

A vůbec —

zbabělče, celou věčnost tu kníkající,

už se mnou bojuj, ať mě pobavíš!

Nemodli se! Ruce od sebe!

Copak nevidíš, že nejsem vševědoucí?

Kdybych byl, věděl bych předem, jak hra skončí,

a nebavila by mě.

Nevidíš, že nejsem absolutní dobro? Nebo je snad dobré

stvořit živé bytosti jen pro

pobavení, vypouštět duše jako bublifuk?

Nevidíš, že nejsem všemohoucí? Kdybych byl, stvořil

bych tě sám,

nemusel bych tě kupovat.

Bojuj!

Nejsem nesmrtelný.

Tak bojuj!

Chápeš už, cizí stvůro?

JSEM BŮH, ALE NEJSEM STVOŘITEL.

JOB a jeho BOJ

To už Job nevydýchal, vzal sekeru a běží na Pána:

A jak víš, ó Hospodine, že nejsi sám programem nějakého

svého Nadboha?

Zásah!

Milion bodů!!!

To byla dobrá hra…

Bůh vrátil Jobovi dvojnásob, než míval — dobytka,

služebnictva, dětí.

Ještě mnoho Bohů se pak na něm vystřídalo,

a vždy když umřel,

vzkřísili ho RESTARTEM.

* * *
zapal mi oheň
najdu ti vodu

vyvrtám studnu

studnu vyvrtám
chci vystoupit až na dno ale

v cestě mi brání zrcadlo:

když do něj udeřím zmnožím svůj obraz

ve střepech

Coitus internetus
spojení jsme jen když nejsme spolu

při milování mi neříkáš

dej si pozor

naše podoby a pohyby

počítač rozloží na ano ne

a pošle na druhý konec světa

je na to takový nástavec

podoby pohyby ano

lásku a semeno ne

Bitva u Lepanta
vzduch

vítr plachta plachta

loď oheň oheň loď

voda
vzduch

vítr plachta oheň

loď oheň loď

voda
vzduch

vítr plachta

loď

voda

Strmilov

Fiktovi

Strmilov protože strmý lov a

strmý lov že stracené milování

jmenuje se

Tři rybníky v lese:

v prvním plová

srstnatá ryba v druhém loď z dlaní

ve třetím odraz utopil se mi

Faustikaromachie

(poéma)

předmluva:

Krvavá rána rána

páře chřtán tmy. Z pekla vyskakují stíny.

Sotva je odkrákána

hodina ptáků, připlouvá hodina ryb. Kyvadlo nezná sčítat

na hodiny,

kdo teří po vteřinách, minul minutou.

Pásl bych, už se však nedopasu

trávy, na níž jsem stárnul od dětství.

Věčná pomíjivost času!

Déšť láme noční duhu kolem Měsíce. Kyvadlo vstoje spí

a čas krvácí tikáním.

Dny: stále stejně různé, a přece vždy jinak totožné.

Proč novou ženu hladíš rukama té, kterou opouštíš,

dokud ti znovu nerozžhne

zápalnou šňůru všedních nocí?

A kdo se divíš svému tělu,

vzpomeň, že duše dřív, než hmatá hmotu,

navlékne rukavici,

aby neoklihla.

Krhavá jitrnice jitra,

Slunce — zapomenutý záhyb noci, tmu z podpaždí

vyholenou,

dýkou světla v zubech volí, koho zavraždí.

Mezi stehy pouličních lamp, po kolenou

tápe muž, jejž líh proměnil v básníka,

a on teď naříká,

že neunese tolik krásy,

a on teď naříká si,

že se stal řízenou střelou,

která už nemá vlastní vůli,

kterou už řídí jenom cíl.

Vesmír se zauzlil

a pukl v půli.

Teplomilná čidla

střelu navádějí přímo na Slunce

jindy nesmrtelné, teď však (bez líčidla)

ranitelné slepotou.

Zásah. Tma. Srdce balón naplněný horkou krví

zazmítá lany cév,

pak prokličkuje žebry, stoupá vzhůru

v hrůzu

dvojzvuků a půlbarev.

A vidí:

tam, kde vodorovný úděl lidí

kříží vertikála literárních hrdinů — v podnebí — visí dvě

židle. Zastavili se tu

(na žvanec řeči) Faust napůl vzletu,

Ikaros vprostřed pádu. A že jsou oba uhněteni z vod,

lze říci: jeden vzlíná, druhý prosakuje. Tolik na úvod.

1. rozhovor — O duši

Faust:

Slast zapomínání mě nutí k učenosti.

Jsem doktor veškerých všech věd:

Goethovy goethie, Kantovy mechaniky, jakož

i poimeniky, perifysiky, medicíny, panthanasie,

astrologie i její kuplířky astronomie,

umím i stahovat kožky

z hřbetů knih. Jen pneumoaritmetiku ještě nedovedu.

Ikaros:

… pneumo cože?

Faust:

Sčítání duší. Pochlebování chlebu.

Tu slastivědu učí jen Universita sv. Satana,

tam je můj cíl.

Ikaros:

Tak to jsi zabloudil.

Faust:

Jdu správně.

Peklo včera prorazilo zem, dnes visí nad nebem.

Upsal jsem vlastní duši cizí krví

a teď mi v srdci bije blesk.

Hladová dlaň číhá na potlesk,

skrývá pot do podkroví

a hledá na sobě prst vraha!

Ikaros:

Hehe, haha…

Faust:

Už se mi vysmívaly

širší ústa, než máš ty.

Jak přežít a přitom nevraždit

tento svět, kde pálí

mráz a oheň sněží?

Ikaros:

Kdo je ta dívka, která ti plive do boty?

Z loktů jí klouže něco buď umrlého,

nebo nenarozeného ještě. Masiv nicoty.

Jedojed. Ohromnůstka i malolepost.

Nula nulou lomená a mýdlo z hnoje.

Faust:

To je…

(pak vzpomene si,

čím se děsí,

býti milován,

místo odpovědi vloží do úst džbán

a lačně pije, lačně pije)

Ikaros:

Na zdraví smrti. Kykyrie!

mezihra:

Kde končí žár a zima ještě nezačíná,

tam chodí,

kdo je z vody,

koho Bůh nalil do hliněné vázy.

Voda není němá:

křičí — začínám se vařit!

praská z ledu, syčí v páře.

Co náš básník spatřil srdcem, polechtalo mozek,

až se rozesmál.

Smál se smíchem,

smál se pláčem,

smál se mouše

nad koláčem,

smál se svým rtům,

smál se slze,

smál se ze zdvořilosti,

smál se drze.

A teď mlčky zašívá si koutky úst svou klíční kostí.

2. rozhovor — O lásce

Faust:

Žena a muž nejsou dvě pohlaví člověka.

Zem byla pustá. Obývali jen muži ji.

Ženy přiletěly zdaleka,

zazářily na obloze,

snesly se

(jak sneslo samo sebe první Vejce, z něhož se líhla první

Slepice),

a od těch dob tu žijí

s námi v pohlavní symbiose.

Ikaros:

Žena…

Věříš, že na srdci rostou kuří oka,

šlápne-li do krve a uklouzne mi?

To se mi rozvázaly pysky! Že jsem si pustil jazyk špacírem!

Už musím padat…

… do moře jak v lůno milenky či matky.

Faust:

Počkej. Co mi to vlezlo do komína?

Ikaros:

Vine se, je to vina…

nebo Amorova střela střelená.

Faust:

Luk a šípy?

Ikaros:

Zastaralé. Sto atomových hlavic se řítí na srdce.

Faust:

Má první žena se narodila přesně ve chvíli,

kdy jsem se naučil masturbovat.

Ikaros:

Co se ti líbí v ženách?

Že nach!

Faust:

Ňadra — chladicí věže dlaní,

poznávání

labyrintu těla, oči zazděné do slepých uliček.

Svrhl jsem jí celý vesmír do lůna,

bylo to málo.

Nemrzí mě, že nás ženy opouštějí,

ale s kým. Čím byl lepší než já?

Ikaros:

Tím, že se na to neptal.

Faust:

Ta dívka, která tě tahá za loket,

je ještě panna? Nese věno?

Ikaros:

To je… (ohlédne se přes rameno

a vyhrkne) Prohoďme si směry, vrátíme se oba zpět!

(Faust kývá, ale žádný z nich se nehne)

mezihra:

Ať každý zmehne

tím, co jeho jest:

chřtány nechť ječí, boltce poslouchají,

nos větří, vítr duje přímo za nosem.

Nebe je hrnec plný medu,

včely ho kradou po kapkách.

Náš kořalistý básník,

hlavu zvrácenou (přesně v tom tajemném úhlu,

kdy nakloněná lahev přestane vytékat jednolitým

proudem

a začne dávit, kmitat tam i zpět jak při početí),

naslouchá tmě.

Šeptá mu: už se zmátoř!

Na kopci trčí observatoř

upírů, kteří sají mým hvězdám krev.

Zab je. Bij je. Zabij je!

Básník (konečně domrlý) se na to napije,

tu ho však zavalí dva pláty jasu: stíny Ikara a Fausta,

vržené zakrýváním tmy.

Básník rozdrcený tíhou světla

(anděl oškubaný tryskem svého letu,

duše zašitá v koženém pytli těla,

protože se nakazila svrabem bytí,

otrok svobody, sluha hrdosti,

sud skrytý v zátce)

se opře o růži

a takto oslovuje slova,

když jimi mluví k nim:

Vy koráby na vlnách zvuku, kosti rozmasené,

berly

velryb,

biče, které žene

vpřed vlastní práskání,

biče táhnoucí vůz i koně,

vy běžci zkamenělí,

vrazi ticha,

čaje písmen,

vy slova moje,
běžte za Faustem i za Ikarem

a předejte jim darem

ode mě hrubou kletbu:

Cestou hada Eurobora

táhněte sami sobě do řiti!

Domluví, smekne maso z lebky,

pozdraví a vrátí zpět.

3. rozhovor — O smrti

Faust:

Kdo rovně pil, rovně i močí. Kdo křivě stál, křivě lehne.

Žít se smrtí? Protimluv zdá se.

Navléci jehlu na horské dráze,

zašívati nití nit.

Souhvězdí se kácí z nebe, puklé světlo,

jež se už nezahlédlo

dosvítit.

Víš, jak vysoká je svíce, která zářila jen vteřinu?

Ne? Inu

celých tři sta tisíc mil.

Ikaros:

Faustééé, už jsi dožvanil?

Stekla hvězda z nebe, krůpěj

po stěně číše světlem přelité.

Smutno je ti? Křič a úpěj!

Nikam nedoúpíš, prevíte.

Cos večer nacpal do dýmky,

najdeš ráno v nebi.

Co stisknuls mezi chleby,

ztratíš pod peklem. Jsou však i výjimky:

Hvězda hyne tmou, špínu stínu zase světlo vymítá i metá.

Jen člověk skáče ze tmy (početí) do světla (smrti).

A že mu uhranuli chvost, tak vrtí

alespoň klikou kolovrátku světa.

Faust:

Soud a troud a kyslá hlína,

hlína žárem zapomíná

kruh, který ji tvaroval.

Ikaros:

Přísahám čtverci: jsem tolik v rohu,

kolik jen mohu

být.

Toužím volností se uvěznit!

Faust:

Sval sval,

ať můžeš

hnát hnát!

Co ti brání?

Ikaros:

Životání.

Maso:

napůl kov a napůl hlína.

Marno mnout a darmo spínat

ruce plné pěstí.

Třesk čtverce,

stisk disku,

jablko zahryznuté do ohryzku.

Tětivě totiž můžeš lhát,

ale šíp si musíš udobřit.

Faust:

Led vidí vedro dřív než voda.

I když uhlí věří v diamant,

tuha je mu tuze k smíchu.

Jsem pták letící sám uvnitř sebe,

sám sobě nebesy,

na křídlech nese si

vzduch, bezbřehou klenbu svého vejce.

Ikaros:

Smutný není můj pád, nýbrž vzlet.

Tak dlouho jsem hledal oporu proti tíži,

až se mi tíha stala oporou.

Opřený o tíhu

tíhy se zbavím

pádem do stavu beztíže.

Pít svit… vývar Luny ve sluneční šťávě… pěkně hebce…

Faust:

Dáváš mi lekce somnambulství?

Ikaros:

Světlo… prolomilo mi oči v lebce…

Faust:

Já náměsíčnil dřív, než tebe rozcloumal příliv a odliv

vody plodové,

já vyl na Lunu dřív, než ti dali krk,

hraniční kámen mezi hlavou a srdcem.

Ikaros:

Já…

Faust:

Já…

A že mluví oba najednou,

ani jednomu nerozumíš.

Čím víc kdo zvučí, tím méně je slyšet.

Faust:

Ty…

Ikaros:

Ty…

Faust:

Padánku!

Ikaros:

Povětrnci!

Faust:

Ústa ti oslepla,

vařený v děravém hrnci!

Ikaros:

Cítím k tobě něco mezi obdivem a pohrdáním.

Kácedlo! Vyražená zátko!

Nato začnou zápasit.

Odstrkování je však přitahuje.

Jde maso, běží od kosti,

hnáty se proplétají,

za mřížemi žeber

se srdce přetahují o krev.

Náhle se samou nenávistí spojí

v jednu bytost.

Faustikaros:

Mluv, řeči má:

Nechci, nesnesu, odmítám!

nechci mít na srdci čísla,

nesnesu být proměněn v informaci,

odmítám být rybou, která uvízla

v Síti a stále se vrací

od nuly k jedničce, od jedničky k nule.

Zavrhuji mlít vyhynulé

mlže na cement a stavět z nich zas domky,

nechci nosit v hlavě elektronické implantáty,

nechci být páskou ve stroji, na který píše ten

s delšími prsty,

nechci platit daně zemi,

která posílá vojsko dupat cizí kraj.

Chci mít jistotu, že ráj

není jen virtuální lež pod brýlemi.

Plesknul Bůh kusem masa do tmy,

a já to teď mám žít?

A přece jsem pokorný i zkrotný,

třpytný i třpytuchtivý, očištěný ranami jak čerstvě

zatlučený hřeb.

Chci lásku, lásku, lásku.

doslov:

Den končí.

Děvka poesie utekla básníkovi s lihem,

z růže roste blín.

Šest zpěvných ptáků podepírá rakev

toho, jenž zemřel na chrlení slov.

Zbyla z něj kostra — opilec.

Jde podél ohrady, proráží škvíry světla mezi prkny,

dny a noci stotisíckrát zrychlené.

Tmasvětlotma.

Světlo:

První polibek.

Pod vůní padlých jablek.

V zahradním altánu.

Bylo nám sedm let.

Čela

zdivočelá

láskou, jež nemá čím milovat.

Tlak marně hledající píst.

Zatloukat do zdi vlas.

Jmenovala se…

Tma.

Světlo:

Ve třinácti jsem poprvé zažil smrt,

mládenečka, co pluje růstem vousů,

knír přikovaný na vesla.

Když soused přes ulici sečetl všech šest set šedesát šest

čísel Šelmy,

pilou se podřezal, krev si ho odnesla.

Odkázal mi hlad nedožerný.

Stín stěného na stěně,

čím vrháš stín, když už jsi mrtvý?

Jmenoval se…

Tma.

Světlo.

…

Tma.

Tma.

Tma.

Nestvůrnost stvoření. Bože! Nestvůrnost stvoření.

Cantus papilionum
už mi bilo čtvrt na

sto     slyším už zpívat motýly

na stromu     otci prkna

mé truhly

ani nedotruchlím

a už zas mluvím z cesty o cestách které mi uhly
strkám si za ucho klas obilí

v každém zrnu klape mlýn

Vysvětlivky k oratoriu Job pro Joba

ABORT, RETRY, IGNORE

V Bibli se tři Jobovi přátelé jmenují Elífaz Témanský, Bildad Šúchský a Sófar Naamatský. Proč jsem je v poémě Job pro Joba přezval na Aborta, Retryho a Ignora?

Třemi slovy: „Abort“ (zrušit), „Retry“ (nový pokus) a „Ignore“ (ignorovat) operační systém DOS hlásí chybu zařízení a nabízí tři možnosti řešení závady. Pokud se ovšem tito „tři přátelé“ na obrazovce vašeho počítače objeví, většinou už nepomohou oni ani svěcená voda. Mačkáním všech možných tlačítek počítač často ztratí i poslední zbytky zdravého rozumu, zamrzne, či se naopak zavaří a přinejlepším je nutno použít restart (viz heslo).

Stejné tři možnosti – totiž „zrušit“, „znovu“, nebo „nechat být“ má každý stvořitel, který zjistí, že jeho stvoření nejsou taková, jak si představoval.

DIFFICULTY LEVEL

Úroveň obtížnosti v počítačových hrách. Aby vás hra bavila, musíte ji vyhrát, tudíž nesmí být přehnaně těžká. Ale ani příliš snadná – to by zase vítězství nebylo uspokojivé. Proto si můžete nastavit několik stupňů obtížnosti – od toho nejjednoduššího (označovaný např. jako easy, rookie, nebo I’m too young to die) až po nejtěžší (hard, nightmare, bad ass).

I když to autoři počítačových her určitě netušili, možností měnit d. l. nám dali převratný nástroj poznání podstaty tzv. „svobodné vůle“ člověka.

Představme si hypotetickou počítačovou hru. Člověk-hráč v ní ovládá virtuálního lovce, který v džungli střílí tygry. Za každého skoleného tygra hráč dostane bod. Pokud se ale netrefí, tygr mu prokousne hrdlo a hráč musí začít znovu. Chování lovce v této hře určuje člověk, který jej řídí klávesnicí, myší – zkrátka zařízením, které propojuje naši realitu s virtuálním „vesmírem“ na obrazovce. Co ale určuje chování tygra?

Velmi zjednodušeně jsou to dva vlivy, které se navzájem doplňují:

a) program hry,
b) náhoda (entropie simulovaná v počítači algoritmem tzv. generátoru náhodných čísel).

Program hry přesně určuje chování tygra v každé situaci. Určuje, jak se tygr plíží, v jaké vzdálenosti spatří lovce, kdy má zaútočit, po kolika zásazích zemře atd. Tento program odpovídá jevu, který u lidí nazýváme „být determinovaný“ – vnějšími podmínkami, geneticky aj. Tygr ze hry ani člověk nemohou v konkrétní situaci své programy ovlivnit, protože zdroj programů nemají v dosahu. U tygra (a snad i u lidí) navíc zdroj v realitě, kterou tvaruje, není ani přítomný: postava hry nemůže ze hry vystoupit a – například – měnit programy uložené na pevném disku počítače.

Pokud by se však postava hry řídila jen programem, hráče by brzy omrzela – její jednání by lehce předvídal a hra by ztratila překvapení. Proto je příkazy programu nutné doplnit určitou mírou nahodilosti, nepravděpodobnosti.

Chování tygra v každém okamžiku hry můžeme znázornit tímto řetězcem:

Hráč nařídí lovci udělat nějakou akci – program hry akci zaregistruje a vypočítá tygrovi, jak přesně má reagovat – generátor náhodných čísel příkaz programu chaoticky pozmění – tygr pozměněný příkaz vykoná.

Pokud do hry vstoupí dostatečně vysoká entropie, tygr může vykonat dokonce i opak toho, co mu program původně přikazoval (třeba vstát z mrtvých).

Podíl obou těchto složek určuje u her právě d. l. Čím větší podíl na jednání tygra má program, tím je hra snazší; čím větší moc má chaos, tím je obtížnější.

Z předchozího je zřejmé, že tzv. „svobodnou vůli“ každé bytosti můžeme definovat jako vzájemnou míru determinismu (programu, jehož zdroj leží mimo dosah bytosti) a chaosu, nebo jako vzájemnou míru boha a ďábla (nahradíme-li fysikální termíny pojmy theologickými).

POČÍTAČOVÉ HRY

Vznikly z úplně přízemních příčin – jako zboží na prodej. Způsobily však revoluci v biologii (protože – na rozdíl od přírody – umožňují modelovat kausální procesy libovolnou rychlostí. Dovedou tedy zobrazit miliardy let fylogenese pozemského života během jediné minuty) i ve filosofii (protože umožnily ontogonii konat, ne o ní jen žvanit).

Zásluhou pouhých necelých třiceti let vývoje počítačových her padla většina křesťanských dogmat. Jen namátkou – zpochybněna je jedinečnost boží, absolutní případky božího bytí (tj. neomylnost, nesmrtelnost atd.), augustiniánský výklad zla. Hry naopak nastolily některé otázky, které klasické theology ani nenapadly – například to, že nejsmrtelnějším hříchem je svého Uživatele nudit.

RESTART

Povel, který počítač vypne a zase zapne. Ztraceny jsou tím všechny změny, všechna práce, kterou jste neuložili na disk. Když je počítač vypnutý, pro bytosti obývající jeho virtuální vesmír neexistuje čas. Nemohou si ani pamatovat žádnou změnu, pokud nebyla uložena.

STVOŘITEL & UŽIVATEL

Některá náboženství tiše připouštějí, že mystérium Stvoření mohou po Bohu zopakovat i obzvláště nadaní lidé (samozřejmě na nižší úrovni než On – talmud například popisuje, jak dva rabíni stvořili čtením božího Jména jehně). Židé mají Golema, křesťané homuncula či mluvící bronzovou hlavu svatého Alberta Velikého. Všichni však považují za samozřejmé, že kdo svět stvořil, bude mu i vládnout. Stvořitel je zároveň Hospodinem.

Až vznik počítačových her roku 1971 podal důkaz, že je možno božství rozdělit. Hráč počítačové hry je jistě celému jejímu virtuálnímu vesmíru Hospodinem (uživatelem), Stvořitelem (programátorem) je však někdo, komu Hospodin za stvoření jen zaplatil, a on už dál do svého vesmíru (programu) nevstupuje. Snad to také vysvětluje, proč Starý zákon nazývá jediného Boha různými jmény (jméno „Adonai“ se vzhledem k tomu, kde bylo užíváno, hodí nejvíce na Uživatele, jméno „Elohim“, které je v množném čísle, pak znamená nejspíše „Programátoři“).

Tento výklad řeší i problém boží „vševědoucnosti“. Stvořitel vůči svému programu musí být vševědoucí, zatímco Uživatel naopak nesmí.

Petr Odillo Stradický ze Strdic

Zpěv motýlů

Edice Poezie

Ilustrace na obálce taesheosa/Shutterstock.com

Korektura Jaroslava Bednářová

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 25. 9. 2026

ISBN 978-80-274-5164-7 (epub)

ISBN 978-80-274-5165-4 (pdf)

ISBN 978-80-274-5166-1 (prc)

Table of Contents

1. U valkýr
2. Osirak
3. Zmatek tmy
4. Pečení hada na vlastním jedu
5. Nestálost
6. Čím víc…
7. Pláč nad rozlitou slzou
8. Poprava milenců

9. Žebra — ruce andělů, jež zkameněly stisknutím lidského srdce

10. Moje postila
11. Pohled do zrcadla
12. Žalmo
13. Básně na jeden verš
14. Znaboh
15. Kam z kamene?
16. Vsonet Martinu
17. Pochod lunatiků
18. Povodeň
19. Přeludnění
20. Báseň pro M.
21. Fotosyntéza
22. Dnes jsem se miloval po tisící...
23. Hračka
24. Lov
25. Rozhovor
26. Zrození růstu
27. Solipsismus po západu Slunce
28. Temnomlýn
29. Jména ohňů
30. Vyznání
31. Časů dost
32. Stůj okolo horké kaše
33. Až ti řeknu tuto báseň
34. Souboj živlů
35. Vejce Ikarovo
36. Mejico
37. Dvě modře
38. Narcis ve vlaku
39. Sága o zlomeném veslu
40. Střízlení
41. Zimní andělé
42. Malý houslista
43. Job pro Joba
44. zapal mi oheň
45. Coitus internetus
46. Bitva u Lepanta
47. Strmilov
48. Faustikaromachie
49. Cantus papilionum
50. Vysvětlivky k oratoriu Job pro Joba

Table of Contents

U valkýr

Osirak

Zmatek tmy

Pečení hada na vlastním jedu

Nestálost

Čím víc…

Pláč nad rozlitou slzou

Poprava milenců

Žebra — ruce andělů, jež zkameněly stisknutím lidského srdce

Moje postila

Pohled do zrcadla

Žalmo

Básně na jeden verš

Znaboh

Kam z kamene?

Vsonet Martinu

Pochod lunatiků

Povodeň

Přeludnění

Báseň pro M.

Fotosyntéza

Dnes jsem se miloval po tisící...

Hračka

Lov

Rozhovor

Zrození růstu

Solipsismus po západu Slunce

Temnomlýn

Jména ohňů

Vyznání

Časů dost

Stůj okolo horké kaše

Až ti řeknu tuto báseň

Souboj živlů

Vejce Ikarovo

Mejico

Dvě modře

Narcis ve vlaku

Sága o zlomeném veslu

Střízlení

Zimní andělé

Malý houslista

Job pro Joba
zapal mi oheň

Coitus internetus

Bitva u Lepanta

Strmilov

Faustikaromachie

Cantus papilionum

Vysvětlivky k oratoriu Job pro Joba